Постанова
Іменем  України 
21 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 501/3015/16-ц
провадження № 61-24557св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,              Крата В. І.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач - Кілійський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Одеської області,
третя особа - ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 21 грудня                 2016 року у складі судді Пушкарського Д. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів:                     Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлєвої О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Кілійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Одеської області (далі - Кілійський РВДВС ГТУЮ Одеської області), у якому просив визнати розрахунки заборгованості по сплаті аліментів та постанови Кілійського РВДВС ГТУЮ Одеської області незаконними.
Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 21 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року, позовну заяву ОСОБА_4 повернуто позивачу. Роз'яснено, що для вирішення цього спору слід звернутися до суду за місцезнаходженням відповідача. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що справа не підсудна Іллічівському міському суду Одеської області, оскільки місцем знаходження відповідача є АДРЕСА_1, що не відноситься до територіальної підсудності цього суду.
У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, просив судові ухвали скасувати, справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Касаційна скарга мотивована тим, що частина заявлених вимог стосується нерухомого майна, яке розташоване у м. Черноморську Одеської області, тому за підсудністю такий позов слід розглядати Іллічівським міським судом Одеської області. Суд не правильно встановив правовідносини сторін, суб'єктний склад та характер за даним цивільним позовом. Також наявні підстави для застосування правил про виключну підсудність.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності             15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 11 травня 2018 року справу № 501/3015/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати розрахунки заборгованості по сплаті аліментів неправомірними, зобов'язати Кілійський РВДВС ГТУЮ Одеської області скласти належний розрахунок заборгованості та визнати постанови державного виконавця Кілійського РВДВС ГТУЮ Одеської області про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження - незаконними; скасувати постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. 
 
Отже правильним є висновок судів про те, що предметом заявленого позову є визнання в межах виконавчого провадження неправомірними дій щодо ухвалення оскаржуваних постанов державного виконавця.
 
Відповідачем у справі є Кілійській РВДВС ГТУЮ Одеської області, який територіально не відноситься за підсудністю до Іллічівського міського суду Одеської області. 
 
Згідно із статтею 115 ЦПК України (у редакії, діючій на момент подання позову) якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. 
Висновок суду першої та  апеляційної інстанцій про відсутність підстав для прийняття позову до провадження Іллічівським міським судом Одеської області, є правильним.
Агрументи касаційної скарги про наявність підстав для застосування правил виключної підсудності колегія суддів відхиляє. 
Відповідно до частини другої статті 114 ЦПК України (у редакії, діючій на момент подання позову) позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.
Разом з тим, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання розрахунків заборгованості та постанов державного виконавця незаконними. Вимоги про зняття арешту з майна позивачем не заявлені.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені ухвали відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. І. Журавель

                                                                                                            Н.О. Антоненко

                                                                                                            В.І. Крат