Постанова
Іменем України
 
09 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 712/12279/16-ц
провадження № 61-25779св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд»,
представник відповідача - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2017 року, у складі судді Пироженко В. Д., та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 13 червня 2017 року, у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Пономаренко В. В., 
ВСТАНОВИВ :
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (далі - ТОВ «Фоззі-Фуд») про визнання звільнення за угодою сторін незаконним та визнання звільнення згідно реорганізації підприємства з істотними змінами умов праці та ліквідації робочого місця, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та моральної шкоди. 
 
Позовна заява мотивована тим, що з 18 серпня 2010 року ОСОБА_4 працювала у структурному підрозділі ТОВ «Фоззі-Фуд» магазині № 156 на посаді продавця продовольчих товарів відділу прилавочної торгівлі, а з 01 квітня 2012 року - на посаді продавця продовольчих товарів відділу свіжих продуктів.
 
Наказом керуючого магазином від 26 жовтня 2016 року № 109/М156к ОСОБА_4 звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Позивач вказувала, що всупереч своїй волі та під тиском психологічного насильства зі сторони адміністрації відповідача, нею було заповнено бланк заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням дати - 26 жовтня 2016 року.
 
Посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_4 відбулось у зв'язку реорганізацією структурного підрозділу відповідача магазину № 156 у магазин «Траш» та істотною зміною умов праці, остання зазначала, що причина її звільнення, яка міститься у наказі та трудовій книжці, не відповідає дійсності, а тому є незаконною та підлягає зміні.
 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 13 червня 2017 року, позов залишено без задоволення. 
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами неправомірності її звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. 
 
Твердження позивача, що останнім днем діяльності структурного підрозділу магазину ТОВ «Фуззі-Фуд», розташованого по вул. Сумгаїтська, 24 у м. Черкаси, є 22 жовтня 2016 року не узгоджується з визначеним у наказі директора ТОВ «Фуззі-Фуд» останнього дня роботи магазину - 16 листопада 2016 року. Звільнення 26 жовтня 2016 року погоджено між робітником та роботодавцем саме з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, про що видано наказ в день звільнення. У зв'язку з цим відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення на її користь компенсації за час вимушеного прогулу.
 
Наявними у матеріалах справи документами підтверджується факт отримання ОСОБА_4 після звільнення виплат заробітної плати, що були перераховані на її заробітну картку, а тому позовні вимоги останньої про стягнення з відповідача компенсації за непроведений у день звільнення розрахунок задоволенню не підлягають.
 
Суд дійшов висновку про недоведеність вини ТОВ «Фоззі-Фуд» у заподіянні позивачу моральної шкоди, у з в'язку з чим позовні вимоги стосовно її відшкодування також не підлягають задоволенню. 
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Фоззі-Фуд» на її користь в подвійному розмірі компенсації за непроведений розрахунок у день звільнення у розмірі 6 901, 78 грн. А в решті позовних вимог - направити справу на новий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом було залишено поза увагою ту обставину, що перерахунок сум, які належать їй від підприємства, здійснено через публічне акціонерне товариство «Банк Восток» із значною затримкою - 16 листопада 2016 року. Зазначене дає підстави для задоволення її позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації за непроведений із нею розрахунок у день звільнення.
 
Позивач вказує, що судами попередніх інстанцій не було належним чином досліджено наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують факт ліквідації магазину № 156 та застосування до позивача психологічного тиску при написанні заяви про звільнення за угодою сторін 
 
Касаційна скарга містить посилання на необґрунтованість відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотань позивача про відвід судді, а також про залучення до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_6.
 
Відповідачем подано заперечення на касаційну скаргу, яке надійшло до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17 жовтня 2017 року та передано до Верховного Суду 16 травня 2018 року. У запереченні ТОВ «Фоззі-Фуд» зазначає про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами своїх позовних вимог, а також про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, які були ухвалені повноважним складом суду.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Угода сторін, згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, є підставою для припинення трудового договору. 
 
Установлено, що з 18 серпня 2010 року ОСОБА_4 працювала у ТОВ «Фоззі-Фуд» магазин № 156 на посаді продавця продовольчих товарів у відповідних відділах магазину.
 
21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 подала заяву про звільнення, вказавши підставу - пункт 1 статті 40 КЗпП України (реорганізація підприємства). Пізніше, 26 жовтня 2016 року заповнено заяву про звільнення за угодою сторін, що свідчить про домовленість сторін про звільнення саме з цих підстав.
 
Наказом № 109/М156к від 26 жовтня 2016 року позивача звільнено зі структурного підрозділу ТОВ «Фоззі-Фуд» - магазину № 156 за угодою сторін.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що написання нею вказаної заяви відбулось під психологічним тиском з боку адміністрації відповідача, що призвело до її незаконного звільнення за угодою сторін. Зазначала, що оскільки дійсною підставою її звільнення є реорганізація структурного підрозділу підприємства магазину № 156 у магазин «Траш», наявні обґрунтовані підстави для внесення змін до її трудової книжки.
 
Із установлених обставин справи вбачається, що станом на момент розгляду судами справи, ТОВ «Фоззі-Фуд» як юридична особа не реорганізована та не ліквідована, а ТОВ «Траш», відповідно до Статуту, є новоствореним підприємством та не пов'язаний із відповідачем. У зв'язку із поданою ОСОБА_4 заявою про її звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, менеджером по персоналу їй було пояснено, що відповідач не ліквідовується, а змінює адресу розташування. Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання звільнення ОСОБА_4 за угодою сторін незаконним та щодо визнання її звільнення у зв'язку із реорганізацією підприємства та ліквідацією робочого місця і зобов'язання відповідача внести зміни до трудової книжки.
 
Щодо доводів заявника, які стосуються затримки у перерахунку належних їй від підприємства сум, що дає підстави для задоволення її позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації за непроведений із нею розрахунок у день звільнення, колегія суддів зазначає наступне.
 
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
Місцевим судом, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, досліджено наявні у матеріалах справи розрахунковий лист за жовтень 2016 року, зведену відомість від 27 жовтня 2017 року та виписку по рахунках від 27 жовтня 2016 року (т. 1, а. с. 39-45), що підтверджує вчасне перерахування відповідачем належної відповідачу заробітної плати та відсутність вини роботодавця у її затримці. З урахуванням зазначеного, та виходячи з того, що датою виплати зарплати вважається дата перерахування підприємством коштів на зарплатний картковий рахунок працівника, а не дата фактичної виплати працівникові заробітної плати банком, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог також і в цій частині.
 
Доводи касаційної скарги стосовно протиправності відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про відвід судді, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують не увагу з огляду на наступне.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими.
 
Із матеріалів справи вбачається, що позивачем була подана заява про відвід судді, однак її зміст не вказує на наявність підстав вважати її обґрунтованою, а тому правильним є висновок місцевого суду, що така заява задоволенню не підлягає. Питання відводу судді вирішувалось судом першої інстанції у встановленому законом порядку. 
 
Наведене не дає підстав суду касаційної інстанції для застосування положень пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України та скасування судового рішення з цих підстав.
 
Колегія суддів не приймає доводи касаційної скарги про безпідставність відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про залученні до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог її чоловіка - ОСОБА_6 
 
Так, зі змісту положень частини першої статті 35 ЦПК України (в редакції, чинній на момент вчинення відповідної процесуальної дії) вбачається, що умовою вступу третьої особи до справи на стороні позивача або відповідача є можливість впливу судовим рішенням на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Позивачем не обґрунтовано яким чином рішення по вказаній справі може вплинути саме на права та обов'язки ОСОБА_6, а тому відмова суду у залученні його до участі у справі є правильною та такою, що відповідає вимогам процесуального законодавства.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 
2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                В. С. Висоцька
 
В. В.Пророк
 
І. М.Фаловська