Постанова
Іменем України

21 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 467/1131/16-к
 
провадження № 51-1679км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
за участю:                           
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 
прокурора                                                            ОСОБА_5 
засудженого                                                ОСОБА_6 ,
захисників                                                    ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги законного представника засудженого ОСОБА_9 – ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року  у кримінальному провадженні за обвинуваченням 
ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз: 01.07.2015 року Арбузинським   районним   судом   Миколаївської   області за             
 
ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років                            1 місяць,
у вчинені кримінальних  правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 297 КК,
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз: 03 грудня 2015 року Арбузинським   районним   судом   Миколаївської   області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк                    5 років  3 місяці,
у вчиненні кримінального  правопорушення, передбаченого ч. 3  ст. 297 КК,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року  ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 297 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених даним вироком та за злочин, передбачений ч.2 ст. 186 КК, за який його засудженого вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 1 липня 2015 року, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_9 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяців.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2013 року,  та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років                     3 місяці.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_9 в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 1 липня 2015 року по 16 березня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;
ОСОБА_6  визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 297 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 297 КК за даним вироком та за злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК, за вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 3 грудня 2015 року, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, ОСОБА_6 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня      2013  року  та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк               5 років 6 місяців.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 12 січня 2016 року по 16 березня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Судом вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази. 
Цим же вироком засуджено  ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо яких судові рішення не оскаржуються.
Згідно з вироком, суд визнав доведеним, що ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вчинили - крадіжку (таємне викрадення чужого майна), крім того ОСОБА_9 та ОСОБА_6 незаконно заволоділи предметами, що знаходяться в могилі, вчинили наругу над могилою за наступних обставин. 
Так, 27 лютого 2015 року, близько 23 години неповнолітній ОСОБА_11 за попередньою змовою з неповнолітніми ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , перебуваючи на подвір`ї багатоповерхового будинку, розташованого на                         АДРЕСА_2 , таємно скоїли крадіжку з припаркованого біля другого під`їзду даного будинку автомобіля ВАЗ-2107, акумуляторної батареї, вартістю 1000 грн та автомобільної магнітоли,  вартістю 993 грн, що належали потерпілій ОСОБА_13 . Викраденим майном ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 розпорядилися на власний розсуд, чим заподіяли потерпілій ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму              1 993 грн.
Також, 03 лютого 2015 року у вечірній час неповнолітній ОСОБА_9 разом ОСОБА_6 , перебуваючи на території кладовища, яке відповідно до                            ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» є місцем поховання, розташованого у межах с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, діючи за попередньою змовою, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення, за допомогою металевої труби та підняття надгробної плити, витягнули з місця захоронення померлої ОСОБА_14 дві металеві труби, чим здійснили наругу над могилою та незаконно обернули це майно на свою користь, тобто предмети, що знаходилися у місці поховання, якими в подальшому розпорядилися за власний розсуд.
Крім того, 03 лютого 2015 року у вечірній час, неповнолітній ОСОБА_9 разом з ОСОБА_6 , перебуваючи на території кладовища, яке відповідно до                          ст. 22 Закону України «Про поховання та похоронну справу» є місцем поховання, розташованого в межах с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, діючи за попередньою змовою, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, за допомогою металевої труби та підняття надгробної плити, витягнули з місця захоронення померлої ОСОБА_15 металеву трубу і металеву вісь, чим здійснили: наругу над могилою та незаконно обернули це майно на свою користь, тобто предметами, що знаходилися у місці поховання, якими в подальшому розпорядилися на власний розсуд. 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року вирок місцевого суду змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку з кваліфікації дій ОСОБА_12 та ОСОБА_11 за ч . 2 ст. 185 КК кваліфікуючу ознаку – повторність. 
В порядку ч. 2 ст. 404 КПК зараховано засудженим ОСОБА_9 та                   ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17.03.2017 р. по 20.06.2017 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 20.06.2017 р. по 29.06.2017 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.  
В решті вирок суду залишено без зміни.
 
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які  їх подали
У касаційній скарзі та доповненнях до неї законний представник неповнолітнього засудженого ОСОБА_9 – ОСОБА_10 , посилаючись на неповноту та однобічність слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні, на думку ОСОБА_10 , порушення кримінального процесуального закону фактично просить скасувати рішення суду першої і апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.  В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_10   зазначає, що суд належним чином не врахував наявних у матеріалах кримінального провадження доказів про те, що її син – неповнолітній ОСОБА_9 потрапив під вплив дорослого підбурювача ОСОБА_16 , який втягнув його у злочинну діяльність та примусив вчинити злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК. Крім того, зазначає, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК, не доведено. Вважає, що суддя, яка постановила обвинувальний вирок щодо її сина, мала заявити самовідвід, оскільки раніше, на думку касатора, вже приймала рішення у цій справі, що перешкоджає їй повторно брати участь у розгляді кримінального провадження по суті.
Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 ,  посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність винуватості її підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК, просить скасувати вирок і ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданнізахисник ОСОБА_7 підтримала свою касаційну скаргу та просила її задовольнити у повному обсязі.
Захисник ОСОБА_8 також підтримав касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 та законного представника неповнолітнього засудженого  ОСОБА_9 – ОСОБА_10 .
Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу свого захисника та просив скасувати судові рішення щодо нього з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Прокурор у судовому засіданні просив залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення без зміни, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідача, думку прокурора, учасників провадження, перевіривши матеріали  кримінального провадження та доводи, викладені у касаційних скаргах, суд прийшов до висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
 
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
При цьому ст. 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставиться питання у касаційних скаргах.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів, згідно зі ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.
Свій висновок щодо доведеності винуватості засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. Кваліфікація дій засуджених ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 297 КК, та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 297 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Твердження законного представника засудженого ОСОБА_9   про недоведеність винуватості її сина у  вчинені злочинів не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах.
Зокрема, своє рішення по епізоду вчинення крадіжки з автомобіля суд першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, обґрунтував: 
- показаннями самого ОСОБА_9 , який свою вину визнав частково, показав суду, що він разом з ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_17 , який керував автомобілем, що належить батьку ОСОБА_11 , приїхали в  смт Арбузинка, де ОСОБА_17 поскаржився, що у нього поганий акумулятор. Побачивши у дворі багатоповерхівки автомобіль ВАЗ 2107,    ОСОБА_18  відчинив у ньому двері, викрав магнітолу, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 викрали акумулятор. Повідомивши ОСОБА_17 по телефону, що у них є новий акумулятор, вони повернулися на автомобілі до с. Новокрасне. Він взяв собі акумулятор, а де залишилася магнітола – не пам`ятає. Викрадений акумулятор потім він віддав ОСОБА_19 та ОСОБА_17 ; 
- показаннями засуджених цим же вироком ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які повністю визнали свою вину по епізоду крадіжки з автомобіля, детально розповіли обставини справи та повідомили, що прибувши до смт Арбузинка, біля багатоповерхівки побачили автомобіль та вирішили викрасти з нього речі, ОСОБА_20 підійшов до нього, відкрив задні двері та вийняв магнітолу, далі відкрив капот і витягнув акумулятор. Викрадене вони несли по черзі, далі сіли в автомобіль та поїхали в с. Новокрасне. Булгакову вони повідомили, викрали акумулятор і магнітолу, він їм не погрожував нічим;
- даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 28 лютого 2015 року, відповідно до яких під час огляду автомобіля ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 виявлено відсутність акумуляторної батареї та автомобільної магнітоли.
- даними протоколу від 7 липня 2015 року з яких вбачається, що автомобільний магнітофон та акумуляторну батарею працівникам міліції добровільно видав ОСОБА_11 
- даними висновку експерта № 193 від 16.07.2015 року про вартість  викраденого.
Доводи законного представника засудженого   ОСОБА_9  про те, що він вчинив крадіжку під психологічним впливом дорослого підбурювача ОСОБА_17 суд першої та апеляційної інстанції ретельно перевірили та відкинули, як необґрунтовані, виклавши відповідні мотивування у своїх рішеннях.
Доводи законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 -                      ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 про те, що докази, які містяться в матеріалах провадження та на які посилається у вироку суд першої інстанції не доводять вини ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у незаконному заволодінні предметами, що знаходяться в могилі, нарузі над могилою, вчиненою за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, позбавлені підстав. 
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 та                 ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК, підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку. Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, під час розгляду кримінального провадження ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину,  передбаченому ч. 3 ст. 297 КК, вину не визнали, разом з тим пояснили суду, що навесні 2015 року, знаходячись вдома у ОСОБА_6 , вони взяли 4 труби довжиною 1,5 м., прив`язали їх до велосипеда ОСОБА_6 та поїхали до Ворони, який приймає металобрухт. По дорозі вони заїхали на ферму та погрузили на його велосипед близько 5 труб та вісь від підводи довжиною 1,4 – 1, 7 м, які  ОСОБА_6 викрав у батька та зберігав там, засипавши землею. Вказаний металобрухт вони здали ОСОБА_21 за 120-150 грн. Матір ОСОБА_6 відновила розбитий пам`ятник на могилі ОСОБА_14 , думаючи, що цей злочин вчинив її син.
Не зважаючи на невизнання засудженими своєї вини,                        винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_6   підтверджується іншими доказами, зокрема:
- показаннями потерпілої ОСОБА_22 , яка зазначила, що могила її бабусі ОСОБА_14 була кимось порушена, у заяві про вчинення злочину до міліції вона вказала, що з могили, на її думку, пропали металеві предмети. За день мати ОСОБА_6 відновила пам`ятник, залила тумбу цементом;
- показаннями свідка ОСОБА_23 , який підтвердив, що ввечері, у темну пору доби з 20 до 21 години, точної дати не пам`ятає, він бачив, як ОСОБА_6 та ОСОБА_9 переходили дорогу біля кладовища до провулку. Були сутінки, але він впізнав їх по силуетам і голосам, так як знає їх давно. Вони несли щось чорне, металеве, воно дзвеніло, це було мінімум два предмета довжиною 1,5 – 1,8 м., причому ОСОБА_6 йшов попереду, а ОСОБА_9 – позаду; 
- показаннями свідка ОСОБА_24 який вказав, що близько 20-21 години десь 03.02.2015 р. біля кладовища бачив ОСОБА_6 та ОСОБА_9 – за 20-25 м. від нього вони перелазили з-за огорожі кладовища, ніч була місячна, вони вдвох носили метал у розвалену хату, ОСОБА_25 йшов перший. Спочатку  вони занесли одну трубу, потім повернулися і через 5 хв. принесли ще одну трубу, знову перелізши через огорожу. Він їх злякався та сховався. Що це були труби він визначив по удару одного предмету з іншим, їх довжина була біля 1,5 м. 
- показаннями свідка ОСОБА_26 , який вказав, що приблизно напочатку весни 2015 року в обідній час він переїжджав провулок, де розташований завалений будинок та бачив, як ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вантажили на два велосипеди ржаві металеві труби довжиною приблизно 2 м. 
Крім наведених показань потерпілої та свідків, вина засуджених доведена й іншими доказами: даними протоколу проведення слідчого експерименту із ОСОБА_6 від 05.06.2015 р. та фототаблицею до нього, даними протоколу огляду місця події від 18.03.2015 р. та фототаблицями до нього, тощо. 
Сукупність наведених вище зібраних доказів є достатньою та підтверджує правильність висновків суду першої інстанції стосовно доведеності винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в незаконному заволодінні предметами, що знаходяться в могилі, з пошкодженням двох могил. Суд належним чином дослідив докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо належності, допустимості, достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення   ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та визнавши їх винуватим, кваліфікував дії за зазначеним у вироку законом про кримінальну відповідальність. 
Доводи касаційної скарги про застосування до ОСОБА_9 недозволених методів ведення слідства, були предметом перевірки під час судового розгляду провадження та не знайшли свого підтвердження.
Доводи касаційної скарги законного представника ОСОБА_9 –                    ОСОБА_10 про те, що суддя, яка постановила обвинувальний вирок щодо її сина, мала заявити самовідвід, оскільки раніше вже повертала обвинувальний акт прокурору, що, на думку касатора, перешкоджало їй повторно брати участь у розгляді кримінального провадження по суті, є неспроможними.
Так, відповідно до ст. 21 КПК кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Вимога законності у кримінальному провадженні України поширюється не лише на законність суду, який уповноважений здійснювати судовий розгляд у кримінальних справах, а включає в себе й законність складу суду в конкретному судовому провадженні.
Законність складу суду спрямована на забезпечення права на справедливий суд, проголошеного в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У практиці Європейського суду з прав людини недодержання вимог щодо складу суду визнається порушенням положень п. 1 ст. 6 Конвенції, про необхідність розгляду справи незалежним і безстороннім судом, установленим законом. 
Зокрема, ч. 2 ст. 76 КПК зазначає, що суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах апеляційної та касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції. 
Таким чином, за змістом цієї норми кримінального процесуального закону, суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права повторно брати участь у новому провадженні виключно після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції. 
Так, перевіркою матеріалів провадження встановлено, що ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року (головуючий суддя - ОСОБА_27 ) обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 повернуто прокурору прокуратури Арбузинського району Миколаївської області. 
Отже, зважаючи на наведене, рішення суду про повернення обвинувального акту прокурору, яке не було скасоване, не є тією підставою, що забороняє судді, який постановив відповідне рішення, повторно брати участь у розгляді цього ж провадження в суді першої інстанції.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 76 КПК, суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій.
Так, колегію суддів встановлено, що 29 липня 2016 року ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської    області    (головуючий суддя - ОСОБА_27 )   відмовлено  у відкритті провадження за скаргою законного представника  ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , на бездіяльність прокурора, оскільки скаргу подано після закінчення досудового розслідування, що суперечить положенням глави 26 КПК, зокрема ст. 303 КПК, яка передбачає оскарження бездіяльності слідчого або прокурора виключно під час досудового розслідування. Отже, зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про те, що суддя ОСОБА_27 брала участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування є неспроможними, а тому підстав для заборони її повторної участі у кримінальному провадженні не встановлено.
Будь-яких інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено. Тому, касаційні скарги законного представника засудженого ОСОБА_9 – ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 задоволенню не підлягають. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року, 
ухвалив
 
Вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 червня 2017 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги законного представника засудженого ОСОБА_9 – ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                    ОСОБА_3