П о с т а н о в а
Іменем  України
 
13 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 750/3165/17
 
провадження № 61-1600 зпв 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3, 
відповідачі: ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, 
 
розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_6, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 4 травня 2017 року у складі судді Коверзнева В. О., ухвали апеляційного суду Чернігівської області              від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Бобрової І. О., Висоцької Н. В., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2017 року у складі судді Кадєтової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.
У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_5 ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням. 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 червня 2016 року ОСОБА_9 відчужив на його користь житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1  
Після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку він дізнався, що у цьому будинку зареєстровані та проживають син               ОСОБА_9 - ОСОБА_11, онук ОСОБА_9 - малолітній                ОСОБА_5, син ОСОБА_9 - ОСОБА_9 ОСОБА_8 
Відповідачі у добровільному порядку відмовляються звільнити належний йому житловий будинок, чим порушують його права як власника спірного нерухомого майна. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання         ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями по АДРЕСА_1
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 4 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_5 ОСОБА_8 такими, що втратили право користування будинком з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20 червня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_5 ОСОБА_7, який діяв в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 ОСОБА_7відмовлено на підставі пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України 2004 року.
У заяві, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду України, ОСОБА_12, ОСОБА_11, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, просять переглянути рішення Деснянського районного суду           м. Чернігова від 4 травня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 20 червня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2017 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України      2004 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. 
На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень Оганесян ОСОБА_8, ОСОБА_11, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, посилались на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ            від 2 жовтня 2013 року № 6-27450 св 13, від 17 грудня 2014 року                                № 6-24703 св 14, від 28 січня 2015 року № 6-39314 св 14, від 6 вересня         2017 року № 6-1134 св 17. 
У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави  неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
За змістом частини першої статті 360-4 ЦПК України 2004 року суд задовольняє заяву про перегляд судових рішень за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу.
Судом установлено, що 17 червня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_9 відчужив на користь                  ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1  
Після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_3  дізнався, що у зазначеному вище житловому будинку зареєстровані та проживають син ОСОБА_9 - ОСОБА_11, онук ОСОБА_9 - малолітній ОСОБА_5, син ОСОБА_9 - ОСОБА_9 ОСОБА_8, які у добровільному порядку відмовляються звільнити зазначений житловий будинок. 
Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суди апеляційної інстанції й касаційної інстанції, виходив із того, що право відповідачів, як членів сім'ї власника будинку - ОСОБА_9 на користування цим нерухомим майном, припинилось разом з втратою ОСОБА_9 на нього права власності, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 червня 2016 року. Отже, такі обставини покладають на відповідачів обов'язок по звільненню будинку, а права             ОСОБА_3, як нового власника спірного нерухомого майна, підлягають захисту шляхом усунення йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням та визнання ОСОБА_9 ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_5 ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями. 
Доводи відповідачів про незалучення до участі у справі відповідного органу опіки і піклування, оскільки позовні вимоги пред'явлені про виселення зареєстрованого у спірному будинку малолітнього ОСОБА_5, про те, що при вчиненні договору купівлі-продажу житлового будинку не було попередньої згоди органу опіки і піклування, безпідставні, так як положеннями частини четвертої статті 19 СК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено обов'язкової участі органу опіки і піклування при розгляді спору про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим будинком і про захист права власності, а предметом спору не є недійсність правочину. 
Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зроблено такі висновки:
- в ухвалі від 2 жовтня 2013 року № 6-27450 св 13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи за позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням; за зустрічним позовом про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, визнання осіб такими, що не набули права користування жилим приміщенням, виселення, зазначив, що у справі було залучено в якості третьої особи - орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації. Проте суд першої інстанції вирішив спір за участю служби у справах дітей Голосіївської районної у             м. Києві державної адміністрації. Відомості про те, що орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації був заміненій з ініціативи сторін у справі, чи суду відсутні. Отже, судами порушено вимоги ЦПК України 2004 року. 
- в ухвалі від 17 грудня 2014 року № 6-24703 св 14 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи за позовом про усунення перешкод у користування земельною ділянкою, стягнення збитків, упущеної вигоди, зазначив, що суди не з'ясували, чи був наявний дозвіл органу опіки і піклування при укладенні опікуном дитини договору оренди належної їй земельної ділянки, а, у разі його відсутності цей договір є нікчемним. 
- в ухвалі від 28 січня 2015 року № 6-39314 св 14 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначив, що на момент укладення договору іпотеки у спірному житловому будинку, який був предметом іпотеки, зареєстрована неповнолітня дитина іпотекодавця, унаслідок чого суд не перевірив, чи порушено таким договором права неповнолітньої дитини іпотекодавця на житло.  
- в ухвалі від 6 вересня 2017 року № 6-1134 св 17 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи про визнання незаконними та скасування свідоцтв про право на спадщину, зазначив, що між сторонами виникли спадкові правовідносини, а саме спір щодо поділу спадкового майна, судом першої інстанції питання про залучення усіх заінтересованих осіб до участі у справи вирішено не було. 
Отже, існує неоднакове застосування судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. 
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. 
Частиною четвертою статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Згідно з пунктами 1 і 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року, якщо спір не врегульовано до судового розгляду, суд: уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову; вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. При цьому застосовуються положення статей 33-35 ЦПК України 2004 року. 
Суди у порушення вищевказаних положень закону не уточнили позовні вимоги ОСОБА_3, так як по суті із позову про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням вбачається вимога про захист права власності шляхом звільнення житлового будинку, тобто виселення, а не втрати права користування житловим будинком, оскільки цей термін застосовується до статей 71, 107 ЖК УРСР і така вимога не захищає порушене право власності, особи не будуть виселені із житлового будинку. 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані положення процесуального права, не уточнив позовні вимоги та не залучив до участі у справі у передбаченому ЦПК України 2004 року порядку відповідний орган опіки і піклування, зважаючи на те, що судове рішення впливає на права та обов'язки малолітньої дитини. 
Суд касаційної інстанції на зазначені порушення судів норм процесуального права уваги не звернув.
Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з частиною першою статті 360-2 ЦПК України 2004 року справи розглядаються Верховним Судом за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу, а тому Верховний Суд не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Відсутність процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи, залучити до участі у справі осіб перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення, а тому відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року рішення Деснянського районного суду            м. Чернігова від 4 травня 2017 року, ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 20 червня 2017 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2017 року підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 360-3, частиною першою, підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Заяву ОСОБА_6, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5, задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 4 травня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 20 червня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Б.І. Гулько
 
                                                                                                            Є.В. Синельников 
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк