Постанова
Іменем України
 
20 червня 2018 року
місто Київ
 
справа № 752/8038/15-ц
провадження № 61-1496св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «ЗЛАТОБАНК»,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Головачова Я. В.,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ЗЛАТОБАНК» (далі - ПАТ «ЗЛАТОБАНК») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 з однією вимогою про стягнення заборгованості за договором від 24 квітня 2013 року № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express», а також іншою вимогою про стягнення боргу за кредитним договором від 13 червня 2014 року № 075/14/CL, а також звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором.
ПАТ «ЗЛАТОБАНК» на обґрунтування першої із заявлених вимог посилалось на те, що 24 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та заявником укладено договір № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express», емітованих компанією «American Express Services Europe Limited» (далі - Компанія). Предметом цього договору згідно з пунктом 2.1 є надання позивачем відповідачеві платіжної картки й забезпечення здійснення та проведення операцій з її використанням на території України та за її межами. Відповідач здійснював видаткові операції з виданою йому платіжною карткою, проте всупереч своїм зобов'язанням не здійснював виплати заборгованості за видатковими операціями, у зв'язку з чим у нього перед ПАТ «ЗЛАТОБАНК» виникла заборгованість у сумі 76 640, 88 дол. США за операціями з використанням платіжної картки та пені в розмірі 264 077, 95 грн.
Як на правові підстави позову в цій частині вимог ПАТ «ЗЛАТОБАНК» посилалось на приписи статей 509, 525, 526, 543, 549, 624-628, 1048-1050, 1054 ЦК України.
На обґрунтування другої із заявлених вимог посилалось на те, що за кредитним договором від 13 червня 2014 року № 075/14/CL ОСОБА_3 неналежним чином виконував зобов'язання з повернення суми кредиту, внаслідок чого станом на 29 квітня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 1 415 510, 14 грн.
Як на правові підстави позову в цій частині вимог ПАТ «ЗЛАТОБАНК» навело посилання на правила статей 509, 525, 526, 543, 553, 554, 549, 624-628, 
1048-1050, 1054 ЦК України, статті 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку».
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «ЗЛАТОБАНК» відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що судом не встановлено наявності між сторонами кредитних правовідносин за договором № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express», натомість дійшов до переконання, що між сторонами відсутні договірні кредитні правовідносини. Оскільки заявником не надано належних документів, які б надавали ПАТ «ЗЛАТОБАНК» право вимагати стягнення заборгованості з відповідача перед Компанією, або ж делегування останньою відповідних прав на таке стягнення, суд зробив висновок про відсутність порушення цивільних прав заявника, а отже, й підстав для задоволення заявленого позову.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 075/14/CL та похідної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки судом враховано, що позивач визнав факт повного та належного виконання зобов'язань відповідачем, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягав.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «ЗЛАТОБАНК». Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за операціями з використанням платіжної картки у розмірі 26 640, 88 дол. США та пеню у розмірі 195 216, 83 грн. В частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 075/14/CL та похідної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, оскільки факт належного виконання зобов'язань відповідача за цим договором банк визнав, рішення суду першої інстанції у цій часині не оскаржував. Судом також вирішено питання про розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зробив такі висновки. Відповідно до частини першої статті 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Таким чином, норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунка можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту. Такий кредит надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому ж банку в межах заздалегідь обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що має місце у спірних правовідносинах, які склались між сторонами у цій справі з приводу виконання укладеного між ними договору банківського обслуговування від 24 квітня 2013 року. Отже, таке кредитування рахунка клієнта надає останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатності грошових коштів на його рахунку. З урахуванням викладених обставин суд зробив висновок, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express» від 24 квітня 2013 року є змішаним договором банківського рахунка та кредитного договору на умовах овердрафту. 
Суд апеляційної інстанції визначив, що за договором від 02 вересня 2010 року банк через третю особу («DEUTSCHE BANK AG») надав контр-гарантію на суму 200 000, 00 дол. США, за умовами якої в межах зазначеної суми мав нести відповідальність за фінансовими зобов'язаннями клієнтів, держателів карток «American Express», та отримав повідомлення про списання грошей на користь Компанії. Суд відхилив доводи сторони відповідача, що списання грошових коштів відбулось за гарантією № 133/10/G, а не за індивідуальною гарантією ОСОБА_3 № 100/1-1202/1. 
Частково задовольняючи позов банку, суд апеляційної інстанції врахував, що сплата ОСОБА_3 5 000, 00 дол. США на користь банку заборгованості за користування карткою за договором від 24 квітня 2013 року підтверджується квитанцією від 16 січня 2015 року № 411060, сплата 10 000, 00 дол. США підтверджується квитанцією від 26 січня 2015 року № 4411067, що не заперечувалось банком та враховано у розрахунку заборгованості. Крім цього, за квитанцією від 26 грудня 2014 року № 747688 відповідач сплатив банку 50 000, 00 дол. США за квитанцією від 26 грудня 2014 року № 747688, оригінал якої був оглянутий судом. 
У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 075/14/CL та похідної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки суд відмовив, оскільки ОСОБА_3 виконано перед банком зобов'язання, що підтвердив у судовому засіданні представник банку, але від позову в цій частині вимог не відмовився через встановлені для нього процесуальні обмеження.
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Відповідно до змісту касаційної скарги, її доводів ОСОБА_3 оскаржив рішення суду апеляційної інстанції в межах вирішених позовних вимог про стягнення заборгованості за договором № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express»; в частині вирішених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 075/14/CL та похідної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду сторонами не оскаржується.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Заявник зазначив, що за своєю правовою природою договір № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток є агентським договором, у ньому відсутні положення про надання відповідачу овердрафту, а ПАТ «ЗЛАТОБАНК» лише відкрив ОСОБА_3 рахунок для його розрахунків з Компанією. Окрім цього, за квитанціями від 26 грудня 2014 року № 747688, від 16 січня 2015 року № 411060, від 26 січня 2015 року № 4411067 заявник сплатив борг перед Компанією у сумі 65 000, 00 дол. США, втім банк не перераховував ці грошові кошти у порядку, визначеному пунктом 1.1 договору № АХ-47.
Окрім наведеного, відповідно до зазначеного договору ліміт картки, виданий клієнту, складав 75 000, 00 дол. США, у забезпечення виконання цього зобов'язання банк надав індивідуальну гарантію № 100/1-1202 Компанії на суму 75 000, 00 дол. США, з огляду на що посилання банку на сплату за індивідуальною гарантією № 133/10G є необґрунтованим.
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ЗЛАТОБАНК» просило змінити рішення суду апеляційної інстанції, стягнувши зі ОСОБА_3 заборгованість за операціями з використанням зазначеної платіжної картки у розмірі 76 640, 88 дол. США та пеню у розмірі 264 077, 95 грн.
Відповідно до змісту касаційної скарги, її доводів ПАТ «ЗЛАТОБАНК» оскаржило рішення суду апеляційної інстанції в межах вирішених позовних вимог про стягнення заборгованості за договором № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express», в частині вирішених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 075/14/CL та похідної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду не оскаржується.
На обґрунтування поданої касаційної скарги банк посилався на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, зазначив, що судом порушено вимоги Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, оскільки відповідач не надав заяви на переказ готівки, яка є підставою для прийняття кредитною установою грошових коштів від клієнтів. З огляду на зазначене квитанція від 26 грудня 2014 року не є самостійним документом, який доводить прийняття від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 50 000, 00 дол. США. Окрім цього, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що відповідно до копії листа ОСОБА_3 від 27 квітня 2015 року він визнав, що грошові кошти у розмірі 50 000, 00 дол. США за квитанцією від 26 грудня 2014 року № 747688 ним не вносились, й борг перед банком він визнав. На зазначеній квитанції наявний відбиток штампу, у верхній частині якого міститься напис «АТ Златобанк», в той час як згідно з новою редакцією статуту банка правильним скороченим найменуванням позивача є «АТ «ЗЛАТОБАНК». Судом також не взято до уваги, що згідно із наданою копією постанови слідчого від 11 грудня 2015 року № 1201500100011271 про закриття кримінального провадження, касиром ПАТ «ЗЛАТОБАНК» надані пояснення, що квитанція від 26 грудня 2014 року № 747688 передана ОСОБА_3 без отримання від нього грошових коштів.
У поданому відзиві ПАТ «ЗЛАТОБАНК» додатково зазначило, що за умовами договору № АХ-47 відповідач зобов'язаний вносити на рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в доларах США, що становлять суму здійснених ним операцій за карткою «American Express». Операції згідно з квитанціями від 16 січня 2015 року № 411060, від 26 січня 2015 року № 4411067 враховані у розрахунку заборгованості, банк не заперечує факту сплати грошових коштів за цими квитанціями.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 10 травня 2017 року справу призначено до розгляду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 січня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ПАТ «ЗЛАТОБАНК» задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за договором про торгівлю картками «American Express», укладеним 02 вересня 2010 року між ПAT «ЗЛАТОБАНК» та компанією «American Express Services Europe Limited», банк набув права пропонувати своїм клієнтам карткові продукти «American Express» у таких валютах, як долари США, євро та фунти стерлінгів.
Між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ОСОБА_3 24 квітня 2013 року укладено договір № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express».
За умовами цього договору банк надав Компанії індивідуальну гарантію за виконання зобов'язань ОСОБА_3 на суму в межах 75 000, 00 дол. США.
Верховний Суд врахував, що позов у цивільній справі заявлено банком з наведенням підстав позову, що ґрунтуються на обґрунтовуванні існування між сторонами зобов'язань з кредитного договору, з наведенням посилання на норми загальних положень про зобов'язання, положень про договір, а також статей 1048-1050, статті 1054 ЦК України про договір позики та кредитний договір.
Наведене за правилами частини другої статті 400 ЦПК України визначає межі розгляду справи судом касаційної інстанції: перевірка законності судових рішень може здійснюватися виключно в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Щодо оцінки існування між сторонами у справі відносин із договору кредиту.
Позивач зазначав, що свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику платіжну картку із встановленим кредитним лімітом, відкрив для її використання рахунок у доларах США. Позичальник здійснював видаткові операції з використанням платіжної картки, що підтверджується виписками про рух коштів за карткою, наданими компанією «American Express». Втім, усупереч змісту зобов'язань, встановлених договором, відповідач не здійснював погашення заборгованості за видатковими операціями, унаслідок чого утворилася заборгованість за операціями з використанням платіжної картки.
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що істотними умовами кредитного договору є умови про його предмет (розмір грошових коштів, умови їх отримання у борг), строк та умови повернення, а також ціну кредиту (розмір сплачуваних за користування кредитом процентів).
За правилами частин першої, другої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
У статті 1069 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення такого платежу. Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, не встановлений договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору від 24 квітня 2013 року № АХ-47 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express» банк видав ОСОБА_3 платіжну картку «American Express», емітовану Компанією, і забезпечив здійснення та проведення операцій з використанням картки на території України і за її межами, відкрив банківський рахунок № НОМЕР_1 в доларах США, проводив операції за цим рахунком.
У пункті 2.3 названого договору, укладеного сторонами, передбачено, що клієнт сплачує банку комісійну винагороду за здійснення операцій за рахунком в порядку, в розмірах та в строки, що встановлені умовами цього договору та тарифами банку.
Згідно з пунктом 3.4 договору картка є власністю Компанії («American Express Services Europe Limited»), емітується на ім'я клієнта.
Відповідно до пункту 4.3.7 договору протягом п'яти робочих днів з дня отримання від банку виписки згідно з пунктом 4.3.6 цього договору ОСОБА_3 зобов'язувався погасити заборгованість за операціями, здійсненими з використанням картки, шляхом внесення грошових коштів у сумі заборгованості на рахунок, а також сплатити банку комісійну винагороду згідно з тарифами. Неотримання клієнтом виписки не звільняє його від виконання зобов'язань з погашення заборгованості за операціями, здійсненими з використанням картки.
Здійснивши аналіз змісту договору від 24 квітня 2013 року № АХ-47, Верховний Суд дійшов до переконання, що цей правочин не містить істотних умов саме кредитного договору, сторони не досягли домовленості щодо визначення розміру грошових коштів, які надаються у кредит банком, а також щодо розміру та умов нарахування процентів за користування кредитними коштами.
Умови договору від 24 квітня 2013 року № АХ-47 не містять положень щодо права банку на здійснення платежів з рахунка клієнта № НОМЕР_1, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів, що є притаманним для відносин з кредитування банківського рахунка. Навпаки, у пункті 3.7.1 зазначеного договору передбачено, що у разі недостатності коштів на рахунку у валюті заборгованості за цим договором, клієнт доручає банку самостійно (без надання клієнтом розрахункових документів та заявок) від імені клієнта та за його рахунок здійснити списання коштів у відповідному розмірі з будь-якого вкладного (депозитного) та/або поточного рахунка в іншій валюті, який відкрито в цьому банку.
Визначаючи особу, якою видано кредит відповідачу, судом враховано положення пункту 1.3.1 зазначеного договору, згідно з яким «витратний ліміт» - це сума коштів, доступна держателю картки та в межах якої здійснюються операції з використанням картки. Сума витратного ліміту встановлюється Компанією, тобто «American Express Services Europe Limited», а не ПАТ «ЗЛАТОБАНК», що відповідним чином визначило характер та природу правовідносин між сторонами спору. Наведене надає об'єктивні підстави для висновку, що саме Компанія надала відповідачу кредит та є належним кредитодавцем у зобов'язаннях з надання кредиту відповідачу, а отже у цьому зобов'язанні ПАТ «ЗЛАТОБАНК» не є кредитодавцем.
На підтримку цієї позиції Верховним Судом враховано, що у додатку № 2 до договору від 24 квітня 2013 року № АХ-47 визначені окремі тарифи для карток «American Express», що встановлювалися ПАТ «ЗЛАТОБАНК», та окремі тарифи, що встановлювалися Компанією. У пункті 1 цього додатка перераховано тарифи для карток «American Express», визначені й запроваджені ПАТ «ЗЛАТОБАНК», за якими клієнтом одноразово сплачувалися 500, 00 грн за отримання пакета «Картка «American Express» та комісійна винагорода у розмірі 0, 5 % від суми кожного платежу. Умови щодо сплати клієнтом, відповідачем, на користь ПАТ «ЗЛАТОБАНК» будь-яких інших платежів, зокрема й за користування кредитними коштами, не визначені. 
У пункті 2 зазначеного додатка наведено тарифи для карток «American Express», що встановлені Компанією. Згідно з цими тарифами кредитний ліміт у залежності від типу картки визначається саме Компанією, тобто «American Express Services Europe Limited», що додатково підтверджує висновок про те, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК» не встановлювало відповідачу кредитний ліміт та не є кредитодавцем. Наведене додатково свідчить про те, що домовленості щодо умов саме кредитного договору, який за своєю природою є оплатним, між банком та ОСОБА_3 досягнуто не було.
Виходячи із зазначеного, Верховний Суд зробив висновок, що договір від 24 квітня 2013 року № АХ-47 містить умови різних договорів: умови договору банківського рахунка, умови договору про обслуговування платіжної картки, але не містить будь-яких умов кредитного договору, а також умов кредитування рахунка. З огляду на це суд апеляційної інстанції не мав достатніх підстав для застосування до спірних правовідносин визначених ним норм матеріального права, а також для висновку, що між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ОСОБА_3 виникли саме зобов'язання з надання кредиту.
Верховний Суд врахував, що факти відкриття та обслуговування ПАТ «ЗЛАТОБАНК» банківського рахунка відповідачу для здійснення розрахунків з фінансовою компанією США «American Express Serviсes Europe Limited» не свідчать про існування між позивачем та відповідачем правових відносин, що пов'язані з кредитуванням, та не доводять факту надання відповідачу у кредит грошових коштів саме позивачем.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Щодо оцінки існування між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та Компанією відносин із банківської гарантії.
Верховним Судом враховано, що відповідно до письмових пояснень банку (том І, а.с. 91) між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та Компанією 02 вересня 2010 року укладено договір про торгівлю картками «American Express». Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору його предметом є визначення умов, за яких банк може запропонувати своїм клієнтам карткові продукти «American Express».
Відповідно до пункту 20.2 договору банк повинен виконати та надати Компанії гарантію, яка гарантуватиме вчасну сплату всіх сум, які повинні бути сплачені на користь Компанії, і виконання всіх зобов'язань за цим договором.
У пункті 21.2 договору передбачено, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК» нестиме відповідальність за сплату всіх витрат, здійснених будь-яким картковим членом за будь-якою карткою, випущеною за цим договором, на якій не буде достатньо коштів для сплати на користь Компанії, і відшкодує їй будь-яку несплату.
19 лютого 2015 року за рахунок депозитного покриття в «DEUTSCHE BANK AG» на виконання контргарантії 133/10/G з депозитного рахунка позивача списано кошти у розмірі 375 000, 00 дол. США для погашення зобов'язань, в тому числі й ОСОБА_3, що підтверджується свіфт-повідомленням.
За правилом статті 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Згідно з частиною першою статті 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.
За правилом частини першої статті 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.
Відповідно до статті 2 Уніфікованих правил для гарантії на вимогу (редакція 2010 року), Публікація ICC № 758, прийняті Міжнародною Торговою Палатою 3 грудня 2009 року, набули чинності 1 липня 2010 року, контргарантія означає будь-яке підписане зобов'язання, незалежно від його назви або опису, яке надається контргарантом іншій особі для забезпечення видачі такою іншою особою гарантії або іншої контргарантії і передбачає платіж в р азі пред'явлення належної вимоги за контргарантією, що видана на користь такої сторони.
Даючи оцінку природі конструкції договірних відносин у досліджуваних судами фактичних обставинах, Верховний Суд дійшов до переконання, що банк у таких відносинах виступає в статусі гаранта виконання ОСОБА_3 своїх кредитних зобов'язань перед Компанією. У свою чергу, гарантом виконання банком, ПАТ «ЗЛАТОБАНК», його зобов'язань за гарантією за вимогою перед Компанією є «DEUTSCHE BANK AG». При цьому суди зобовязані були виходити з правила статті 5 зазначених Уніфікованих правил для гарантії на вимогу (редакція 2010 року), згідно з якою контргарантія за своєю природою є незалежною від гарантії, основної угоди, заяви або будь-якої іншої контргарантії, якої вона стосується.
Наведені норми права суди не піддали аналізу та не встановили належним чином, які правовідносини виникли між сторонами з обставин справи, що свідчить про допущені порушення норм матеріального й процесуального права.
Оцінка порушень норм процесуального права судами.
Під час розгляду справи суд першої інстанції не звернув уваги на посилання банку на наявність у нього права щодо висунення ним регресних вимог до боржника, не надав оцінки доказам наявності між банком, Компанією та боржником гарантійних правовідносин. У рішенні суду першої інстанції відсутня оцінка цих доводів, що свідчить про порушення правил статті 214 ЦПК України 2004 року.
За правилом пунктів 1-4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Усупереч нормам процесуального права суд першої інстанції не з'ясував правові підстави позову, пред'явленого банком, не дав належної оцінку тому, що фактично позивач, звернувшись із письмовими поясненнями (том І, а.с. 92), змінив підставу позову, вчинивши це у непроцесуальний спосіб. Такі дії банку зобов'язували суд роз'яснити стороні її процесуальні права та обов'язки з метою забезпечення реалізації принципів змагальності та гласності цивільного процесу, а отже усі доводи та заперечення сторін мали стати предметом самостійного вивчення та дослідження в судовому засіданні, підлягали обговоренню, оцінці судом, що мало бути викладено й у рішенні суду.
Цим вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають, зокрема, й не містять відповідної та належної оцінки доводів прийняття доказів, їх відхилення та мотивів такого відхилення.
Верховний Суд у визначенні справедливого та обґрунтованого рішення у цій справі керується статтею 2 ЦПК України, за змістом якої завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ. Суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи повною мірою не виконали завдань цивільного судочинства, метою якого є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Враховуючи наведене, встановивши порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, недослідження судами зібраних доказів у справі, внаслідок чого не були встановлені правова природа та характер спірних правовідносин, а отже невизначення норм матеріального права, які підлягають застосуванню до них, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду суд має встановити, чи дійсно між сторонами існували правовідносини, що виникли із гарантійних зобов'язань, надати відповідну оцінку доказам таких обставин, а також з'ясувати підставу пред'явленого позову, оцінивши доводи сторін.
Суду належить встановити, чи набув гарант право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, та в якому обсязі.
Доводи касаційних скарг ОСОБА_3 та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» щодо належного розміру сплачених відповідачем грошових коштів на користь Компанії, обставини їхнього отримання банком зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                  А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик