Постанова                                                   
Іменем України
26 червня 2018 року
м. Київ
справа № 607/5461/15-к
провадження № 51-2525 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів:                                                                      ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
особи, щодо якої закрито 
кримінальне провадження,                               ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                 від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської  області                            від 15 лютого   2017  року у кримінальному провадженні, внесенному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014210010001589, за обвинуваченням
                                                           
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 296 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Відповідно до зміни обвинувачення у суді прокурором під час судового засідання                20 липня 2016 року оголошено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12014210010001589 за обвинуваченням  ОСОБА_6  у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 КК.
 Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2016 року кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 КК, закрито у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення.
 Згідно з обвинувальним актом 23 лютого 2010 року приблизно о 23:20                  ОСОБА_6 , перебуваючи на вул. Карпенка в м.Тернополі поблизу магазину «Берегиня» з метою спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, завдав йому близько 15 ударів ногами по тілу, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2017 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2016 року залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 вказує на незаконність указаних судових рішень, посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду, під час якого залишилися не дослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що прокурор, будучи обізнаним, що в матеріалах провадження відсутні будь-які заяви потерпілого про вчинення злочину, ввів суд в оману та незаконно змінив обвинувачення в суді з частини 2 статті 296 КК на               частину 1 статті 125 КК.
Указуючи на такі порушення, ОСОБА_6 зазначає, що слідчий безпідставно надіслав повідомлення ОСОБА_7 про прийняття і реєстрацію його заяви про злочин, оскільки відсутні будь-які заяви потерпілого протягом                    2010–2014 років, а тому в ОСОБА_7 не могло виникнути права заявляти
 
 відмову від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.
Також ОСОБА_6 вказує, що відповідно до вимог статей 340, 341 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) прокурор мав відмовитися від пред`явленого обвинувачення, викласти мотиви відмови від такого обвинувачення, а головуючий повинен був роз`яснити потерпілому його право підтримувати обвинувачення в суді, а оскільки прокурор не відмовився від обвинувачення, то і потерпілий не набув права підтримувати обвинувачення в суді.
Крім того, ОСОБА_6 зазначає, що обвинувальний висновок прокурор ОСОБА_8 повинен був погодити з прокурором вищого рівня, а не з в.о. керівником цієї прокуратури, якою на той час була ОСОБА_9 , оскільки вона не є прокурором вищого рівня.
Заслухавши доповідь судді, думку ОСОБА_6 , який підтримав свою касаційну скаргу, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких  підставах.
Мотиви Суду
Як убачається із касаційної скарги, ОСОБА_6 не погоджується із закриттям кримінального провадження, при цьому зазначає, що потерпілий не мав права відмовлятися від обвинувачення.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Як зазначено в обвинувальному акті, дії ОСОБА_6 кваліфіковано за              частиною 1 статті 125 КК - спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                         від 18 жовтня 2016 року закрито кримінальне провадження щодо                     ОСОБА_6 за частиною 1 статті 125 КК у зв`язку із відмовою потерпілого ОСОБА_7 від обвинувачення.
Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_6 , при цьому правильно зазначив, що відповідно до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, у разі якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, суд відповідно до частини 6 статті 284 КПК постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.
Так, прокурор у межах своєї компетенції згідно з  вимогами статті 338 КПК, має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлено нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Відповідно до частини 3 статі 338 КПК, якщо в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням ставиться питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, чи про зменшення  обсягу обвинувачення, головуючий зобов`язаний роз`яснити потерпілому його право на підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції прокурор оголосив про зміну обвинувачення, та розгляд кримінального провадження було відкладено до 9 серпня 2016 року. У судовому засіданні 9 серпня 2016 року потерпілий ОСОБА_7 підтримав таке обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК, що вбачається із відомостей у журналі судового засідання від зазначеної  дати (т.1, а.п. 195).
Цього ж дня до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшла заява ОСОБА_7 про відмову від підтримання обвинувачення в суді (а.п.197), що стало підставою для закриття кримінального провадження, на що послався і суд апеляційної інстанції, залишаючи без зміни ухвалу районного суду.
Тобто посилання ОСОБА_6 на порушення прокурором зміни обвинувачення в суді є безпідставними, а його доводи про порушення порядку погодження обвинувального акта, не знайшли свого підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження, оскільки закриття
 
 кримінального провадження у разі відмови потерпілого від обвинувачення фактично вказує на відсутність самого обвинувачення (підозри) щодо певної особи, а саме ОСОБА_6 . При цьому судом при закритті кримінального провадження не встановлюється ні факт вчинення злочину, ні винуватість чи невинуватість особи. 
Крім того, доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про відсутність заяви про вчинення злочину є суперечливими, оскільки останній зазначає про відсутність такої заяви потерпілого ОСОБА_7 , однак у мотивувальній частині своєї скарги вказав на порушення органами досудового розслідування порядку реєстрації цієї заяви, чим допустив неузгодженість своє позиції.
При цьому, оскільки у справі є  відмова потерпілого від обвинувачення, то не потребують перевірки судом докази скоєного злочину, бо в такому випадку не має самого обвинувачення та суду не треба перевіряти, чи є реабілітуючі підстави для закриття кримінального провадження.
Саме такі доводи про незаконність рішення суду першої інстанції ОСОБА_6 вказував у своїй апеляційній скарзі, при цьому суд апеляційної інстанції виходячи із зазначених норм закону щодо закриття кримінального провадження правильно визнав доводи, зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , необґрунтованими та навів належні й достатні мотиви для їхнього спростування.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування таких рішень, суд не встановив.
З огляду на викладене колегія суддів не  вбачає підстав, які б вказували на незаконність судових рішень.
А зміст касаційної скарги ОСОБА_6 та наведені доводи не спростовують правильності рішень судів першої та апеляційної інстанцій щодо закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.
Таким чином, касаційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, Суд

ухвалив:
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської  області від 15 лютого           2017  року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу –  без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

       ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                          ОСОБА_3