ПОСТАНОВА
Іменем України

01 серпня 2018 року 
м. Київ
справа №524/6442/16-а
адміністративне провадження №К/9901/13793/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик Ю.А., Гімона М.М., -
розглянувши у порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами  у касаційній інстанції адміністративну справу № 524/6442/16-а
за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Автозаводського району департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - Управління соцзахисту) про визнання протиправними дій та бездіяльності і зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1
на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року, постановлену у у складі колегії суддів: головуючого судді Лях О.П., суддів Яковенка М.М., Старосуда М.І. - 
ВСТАНОВИВ:
26 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, обґрунтовуючи мотиви звернення положеннями Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачені пільги на проїзд інвалідам війни ІІ групи, просив суд визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача та зобов'язати вчинити дії (а.с. 1- 3).  
Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області постановою від 12 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1:
- визнав протиправним рішення Управління соцзахисту, оформлене у вигляді листа від 07 липня 2016 року № 03-7736, щодо відмови відшкодувати ОСОБА_1 вартість автобусного проїзного документа №730530 за поїздку з Кременчука до Києва 15 червня 2016 року в сумі 150 гривень 54 коп. та відшкодувати вартість автобусного проїзного документа (обмінний бланк №1504830407) за поїздку з Києва до Кременчука 5 липня 2016 року в сумі 248 гривень 98 коп., шляхом перерахування коштів на його картковий пенсійний рахунок;
- скасував рішення Управління соцзахисту, оформлене у вигляді листа від 07 липня 2016 року № 03-7736, щодо відмови відшкодувати ОСОБА_1 вартість автобусного проїзного документа №730530 за поїздку з Кременчука до Києва 15 червня 2016 року в сумі 150 грн 54 коп. та відшкодувати вартість автобусного проїзного документа (обмінний бланк №1504830407) за поїздку з Києва до Кременчука 5 липня 2016 року в сумі 248 грн 98 коп., шляхом перерахування коштів на його картковий пенсійний рахунок.    
- зобов'язав Управління соцзахисту вчинити необхідні дії для відшкодування ОСОБА_1 вартості автобусного проїзного документа №730530 за поїздку з Кременчука до Києва 15 червня 2016 року в сумі 150 гривень 54 коп. та відшкодування вартості автобусного проїзного документа (обмінний бланк №1504830407) за поїздку з Києва до Кременчука 5 липня 2016 року в сумі 248 грн 98 коп., шляхом перерахування коштів на його картковий пенсійний рахунок.    
- визнав протиправною бездіяльність Управління соцзахисту щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 13 липня 2016 року.
- зобов'язати Управління соцзахисту надати до суду звіт про виконання судового рішення на протязі місяця від дати набрання судовим рішенням законної сили;
- стягнув на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Автозаводського району департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області судовий збір у розмірі 1102 грн.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначеною ухвалою від 23 листопада 2016 року, задовольнив клопотання позивача, подане до апеляційного суду, про розподіл судових витрат в частині витрат пов'язаних з відривом від звичайних занять та добових витрат, стягнувши за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Автозаводського району департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (ЄДРПОУ 26218015) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 95 грн 91 коп. (дев'яносто п'ять гривень 91 копійку). 
Зазначені судові витрати, які частково задоволенні апеляційними судом складаються з витрат, пов'язаних з відривом від звичайних занять за час прибуття до суду і повернення до місця постійного мешкання позивача (65 грн 91 коп.) та суми добових витрат (30 грн).
В частині клопотання позивача про відшкодування вартості палива для прибуття до апеляційного суду на власному автомобілі, апеляційний суд - відмовив.
12 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить змінити ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року в частині визначення грошового розміру судових витрат, які підлягають компенсації, а саме витрати, пов'язані з прибуттям до суду, задовольнивши його клопотання про розподіл судових витрат в поновному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду в частині відмови відшкодувати витрати на прибуття до суду, з мотивів того, що особам направленим у відрядження відшкодовується виключно транспортні витрати понесенні з використанням транспорту загального користування спростовується підпунктом 1 пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» в якому йде мова про відшкодування витрат на проїзд, у тому числі на орендованому транспорті.
При цьому, скаржник стверджує, що розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 14 грудня 2016 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.
03 січня 2017 року від відповідача до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких Управління соцзахисту просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Суд заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
У справі, яка розглядається суд апеляційної інстанції відмовляючи позивачу у стягненні вартості палива необхідного для прибуття на власному автомобілі до суду виходив з того, що такі витрати не підтверджені проїздом транспортним засобом загального користування, а тому витрати на придбання позивачем 15 листопада 2016 року бензину на загальну суму 990 грн, не можуть бути прийняті до уваги.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 91 КАС України (в редакції, яка була чинною на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.
Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналогічний правовий підхід щодо витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду міститься у статті 235 КАС України (в редакції, яка діє з 15 грудня 2015 року).
Виходячи зі змісту зазначених норм, видатки на переїзд відносяться до складу судових витрат лише у разі переїзду до іншого населеного пункту. Розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтверджено вартістю пального, необхідного для переїзду власним транспортом. До цих витрат не відносять витрати, пов'язані з прибуттям до суду з власної ініціативи сторони чи представника без виклику чи повідомлення суду (наприклад для ознайомлення з матеріалами справи).
Разом з цим, зокрема, відповідно до статей 91-95 КАС України Кабінет Міністрів України постановою від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затвердив граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ (далі - постанова № 590).
Пунктом 5 Постанови № 590 визначено, що компенсація в адміністративних справах витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам, - не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
Відповідно до підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України Кабінет Міністрів України постановою від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» затвердив суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1 (далі - постанова № 98).
За змістом вказаного додатку (в редакції постанови № 98, яка діяла на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) сума добових витрат на відрядження в Україні становить 30 грн, а гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більш як) 250 грн.
При цьому відповідно до підпункту 1 пункту 7 постанови № 98 установлено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати:
- на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті);
- на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях;
- на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до цієї постанови, за всі дні проживання;
- на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу;
- на користування постільними речами в поїздах;
- на оформлення закордонних паспортів;
- на оформлення дозволів на в'їзд (віз);
- на оплату вартості страхового поліса життя або здоров'я відрядженого працівника або його цивільної відповідальності (у разі використання транспортного засобу) за наявності оригіналу такого поліса з відміткою про сплату страхового платежу, якщо згідно із законами держави, до якої відряджається працівник, або держав, територією яких здійснюється транзитний рух до зазначеної держави, необхідно здійснити таке страхування;
- на обов'язкове страхування та інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження;
на оплату службових телефонних розмов.
Отже, аналіз наведених норм матеріального справа свідчить про те, що вказаною постановою № 98 визначено суми витрат на відрядження та складові цих витрат, які зокрема, включають витрати на проїзд, найм житла та добові.
При цьому, граничні суми витрат на добу встановлені цією постановою лише на суми витрат на найм житлового приміщення за добу та добові витрати.
Водночас  відповідно до пункту 9 постанови № 98 витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м'якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.
Тобто, законодавець передбачив випадки, коли фактичні витрати перевищують, зокрема, граничні суми витрат на найм житлового приміщення та вартість перевезення. 
Із змісту наведеної норми вбачається, що є й відповідні обмеження стосовно відшкодування витрат на проїзд, які полягають у тому, що витрати на проїзд відрядженого працівника в м'якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1-го класу та бізнес-класу відшкодовуються в кожному випадку з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. 
Колегія суддів вважає, що банкетна норма пункту 5 Граничних розмірів, яка відсилає до постанови № 98, яка регулює відносини щодо визначення суми, складу витрат на відрядження та умови їх відшкодування державним службовцям та іншим особам, які направляються у відрядження, не може обмежувати право особи, на користь якої ухвалено судове рішення в адміністративних справах, на компенсацію витрат на проїзд, пов'язаних на переїзд до суду, який знаходиться в іншому населеному пункті на власному транспорті.
Проте колегія суддів наголошує на тому, що такі витрати повинні обмежуватись розміром витрат на проїзд в залежності від того виду транспорту, яким би особа добиралась до суду, за відсутності власного транспортного засобу та з у урахуванням балансу між необхідністю використання власного транспортного засобу та неможливістю використання транспорту загального користування.
Зокрема, відповідно до пункту 2.25 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27 грудня 2006 року № 1196 перевезення пасажирів здійснюється між усіма залізничними станціями, відкритими для посадки, висадки пасажирів, за розкладом руху пасажирських поїздів, у категоріях вагонів:
а) 1, 2, 3 класів - з відкритими та закритими купе з місцями для сидіння;
б) загальні сидячі - з відкритими купе з місцями для сидіння;
в) плацкартні - з відкритими купе з місцями для лежання;
г) купейні - з окремими чотиримісними купе з місцями для лежання;
ґ) м'які - з окремими двомісними "СВ" та тримісними купе з місцями для лежання.
Отже, на думку колегії суддів, вартість проїзду залізничним транспортом на загальних підставах відшкодовується у разі проїзду у вагонах поїздів віднесених до 2, 3 класів, загальних, сидячих, плацкартних та купейних вагонах.
Як було зазначено вище, розмір витрат, підтверджений вартістю пального, необхідного для переїзду власним транспортом відноситься до складу судових витрат у разі переїзду до іншого населеного пункту. Проте законодавець обмежив граничний розмір відшкодування таких витрат за рахунок бюджету не визначивши розмір такого обмеження.
З матеріалів справи вбачається, що позивач прибув з м. Кременчука Полтавської області на судове засідання до апеляційного суду, який знаходиться у м. Харкові, на власному автомобілі, для чого витратив 15 листопада 2016 року 990 грн на придбання бензину. При цьому, суди встановили, що позивач має статус інваліда війни ІІ групи.
Відмовляючи позивачу у стягненні за рахунок бюджетних асигнувань витрат на прибуття в судове засідання, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не підтвердив проїзд транспортом загального користування.
Проте, на думку колегій суддів, це не є безумовною підставою для відмови позивачу у стягнення такої суми, оскільки останній обґрунтовує свої витрати на прибуття до суду та повернення до місця проживання на власному автомобілі, квитанцією про оплату вартості пального (а.с. 83-85). 
Колегія суддів вважає, що для правильного вирішення спору, суду необхідно визначити розмір граничних сум витрат, пов'язаних з переїздом, а саме, витрат на проїзд з м. Кременчука Полтавської області до м. Харкова та навпаки, зокрема, залізничним транспортом, станом на 2016 рік.
За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права та не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що без установлення зазначених обставин на підставі належних та допустимих доказів та без надання їм належної правової оцінки, суд апеляційної інстанції дійшов передчасних висновків про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на пальне, необхідне для прибуття до суду і повернення.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом (частина четверта статті 353 КАС України).
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування ухвали суду апеляційної інстанції в частині стягнення судових витрат з направленням в цій частині на новий розгляд для вирішення питання про стягнення судових витрат з урахуванням всіх складових.
Керуючись пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень, статтями  242, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково .
Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року скасувати в частині розподілу судових витрат.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про стягнення судових витрат.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена. 

/підпис/
...........................
/підпис/
...........................
/підпис/
...........................

Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик
М.М. Гімон,
Судді Верховного Суду

З оригіналом згідно 
М.М. Дубіна

...........................
Помічник судді