ПОСТАНОВА
Іменем України

25 травня 2018 року 
Київ
справа №756/4749/16-а
адміністративне провадження №К/9901/19660/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді                     Берназюка Я.О.,
суддів:                                          Гриціва М.І., Коваленко Н.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 02 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бучанської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
07 липня 2016 року Київський апеляційний адміністративний суд Додатковою ухвалою відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення, в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат понесених на правову допомогу.
Ухвалою від 02 серпня 2016 року Вищий адміністративний суд України на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; далі за текстом - КАС України) відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на Додаткову ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2016 року про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення по вказаній справі.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд виходив з того, що у даному випадку зазначений розгляд судом здійснено не на користь скаржника, тому судові витрати, пов'язані із поданням касаційної скарги, не підлягають поверненню.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду України із заявою про її перегляд з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 КАС України, - неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права. У заяві позивач просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 02 серпня 2016 року та задовольнити його заяву про розподіл судових витрат, шляхом присудження на його користь судових витрат на правову допомогу в сумі 580 грн.
Ухвалою Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року по справі № 756/4749/16-а було відкрито провадження, однак, розгляд цієї справи не був закінчений.
У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду, який розглядає її за правилами, що діяли згідно з попередньою редакцією цього Кодексу.
Ухвалою від 23 травня 2018 року справу прийнято до свого провадження суддею Верховного Суду Берназюком Я.О.
Як приклад неоднакового правозастосування норм матеріального права заявник посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2015 року у справі 820/19471/14 (провадження К/800/6641/15), у якій суд по-іншому і, на переконання заявника, правильно застосував одні й ті самі норми матеріального права у подібних правовідносинах.
Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про відсутність неоднакового  застосування Вищим адміністративним судом України правової позиції щодо розподілу судових витрат понесених на правову допомогу.
У рішенні, про перегляд якого подано заяву (справа № 756/4749/16-а), суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на Додаткову ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2016 року за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення Додаткового судового рішення у зв'язку із тим, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 грудня 2016 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою було відмовлено з підстав, викладених у пункті 5 частини першої статті 214 КАС України. Постановляючи зазначену ухвалу (від 23 грудня 2016 року), суд виходив з того, що касаційна скарга позивача є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки позивачем не наведено підстав, які б дозволили вважати, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального або процесуального права.
В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2016 року, яку надано заявником для порівняння (справа № 820/19471/14), суд постановив касаційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області залишити без задоволення, а Додаткову ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року, якою стягнуто з Державного бюджету України в особі Управління Державної казначейської служби України в Червоноградському районі м. Харкова на користь особи судовий збір у розмірі 60,90 грн., - залишити без змін. Однак, у справі № 756/4749/16-а, Вищий адміністративний суд України надав оцінку доводам касаційної скарги, вивчив висновки судів попередніх інстанцій, викладені у судових рішенням, та вирішив питання стосовно необхідності перевірки їх на підставі матеріалів справи. 
У зв'язку із цим, посилання позивача на неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права є безпідставним. 
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на наступне.
Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України, чинного на час постановлення ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі також у випадках, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
Разом з тим слід врахувати, що відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України, Вищий адміністративний суд України надав оцінку доводам касаційної скарги щодо  вирішити питання про розподіл судових витрат за наслідками розгляду касаційної скарги, а саме стягнення на користь позивача судових витрати на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Бучанської міської ради Київської області у розмірі 1160 грн.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 87 КАС України, до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. До таких відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором (частина перша статті 90 КАС України).
Згідно із частинами один-три статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
При цьому, частиною шостою статті 94 КАС України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України, суддя-доповідач відмовляє скаржнику у відкритті касаційного провадження.
За змістом пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя має дати оцінку наведеним у касаційній скарзі доводам, порівняти їх із висновками судів, викладеними в судових рішеннях, та вирішити питання, чи є необхідність перевірити висновки судів на підставі матеріалів справи.
Такі дії судді не є суто процесуальними діями і потребують оцінки обґрунтованості наведених у касаційній скарзі доводів порівняно з висновками судів у судових рішеннях.
Аналогічна позиція вже висловлена Верховним Судом України в постановах від 12 листопада 2014 року (справа № 6-138цс14), від 16 червня 2015 року (справа № 21-619а14), від 29 березня 2016 року (справа №21-3893а15) та Верховним Судом в ухвалі від 22 січня 2018 року (справа №  820/3073/17).
Частиною другою статті 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що  правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип  наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.
Таким чином, оскільки висновок Вищого адміністративного суду України викладений в ухвалі від 02 серпня 2017 року у справі № 756/4749/16-а ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, то у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.
Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), статтями 241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року),
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 02 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бучанської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                Я.О. Берназюк
Судді:                                                                                                    М.І. Гриців
          Н.В. Коваленко