ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року 
м. Київ

Справа №  920/1103/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу державного підприємства "Шосткинське лісове господарство"            (далі - Господарство)
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.04.2018 (головуючий - суддя Барбашова С.В., судді: Істоміна О.А. і Пелипенко Н.М.)
у справі № 920/1103/17
за позовом Господарства
до  приватного підприємства "Грегер" (далі - Підприємство)
про стягнення 544   333 грн.,

ВСТАНОВИВ:
Позов було подано про стягнення 544   333 грн., у тому числі 534 170 грн. авансового платежу згідно з умовами договорів від 17.09.2014 №№ 15-09-14.7 та  15-09-14.8 (далі, відповідно, - Договори №№ 15-09-14.7 та  15-09-14.8) і 10 163 грн. - 3% річних.
Позовні вимоги мотивовано тим, що зазначені договори відповідачем (Підприємством) не виконані, а перераховані Господарством Підприємству як авансовий платіж кошти Господарству не повернуто.
Рішенням господарського суду Сумської області від 12.12.2017 (суддя                  Котельницька В.Л.): позов задоволено частково; з Підприємства стягнуто на користь Господарства 534 170 грн. авансового платежу і 8 012,60 грн. витрат зі сплати судового збору; в іншій частині позову відмовлено. Рішення мотивовано тим, що: станом на час розгляду справи зобов'язання за Договорами №№ 15-09-14.7 та 15-09-14.8 Підприємством не виконано, а перераховані йому Господарством як авансовий платіж кошти Господарству не повернуто; водночас у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог у частині стягнення суми 3% річних.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.04.2018: задоволено апеляційну скаргу Підприємства; зазначене рішення місцевого господарського суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким: у позові відмовлено; з Господарства стягнуто на користь Підприємства 8 297,67 грн. витрат зі сплати судового збору за апеляційний перегляд справи. Постанову мотивовано неповним з'ясуванням місцевим господарським судом обставин справи і недоведеністю Господарством "повною мірою" обставин, на які воно посилалося.

У касаційній скарзі до Верховного Суду Господарство, зазначаючи про неповне з'ясування апеляційною інстанцією обставин справи, порушення нею норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного господарського суду скасувати, а рішення місцевого господарського суду від 12.12.2017 з даної справи залишити без змін. Так, згідно з доводами, зазначеними в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції: порушив положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі -  ГПК України); неправильно (з порушенням статті 74 ГПК України) розподілив тягар доказування між сторонами; не застосував положення частини четвертої статті 13 ГПК України; порушив вимоги статті 269 ГПК України, вийшовши за межі доводів апеляційної скарги без обґрунтування такої необхідності; не здійснив дослідження наявних у справі доказів, порушивши вимоги частини першої статті 86 ГПК України; припустився також порушень статей 33, 82 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017.

Підприємством подано відзив на касаційну скаргу, підписаний засновником Підприємства ОСОБА_5 Даний відзив не береться до уваги Касаційного господарського суду у розгляді даної справи, оскільки чинне законодавство України, в тому числі положення § 2 глави 5 ГПК України, не уповноважує засновника Підприємства представляти останнє у суді касаційної інстанції, зокрема шляхом подання відзиву на касаційну скаргу.

Розгляд касаційної скарги Господарства здійснено судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи, у відповідності до частини четвертої статті 301 ГПК України.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судом  першої інстанції у справі встановлено, зокрема, що:
-  за умовами Договору № 15-09-14.7 виконавець (Підприємство) зобов'язався виконати з дотриманням вимог законодавства технічну документацію із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки загальною площею 17000 га лісонасаджень,  включаючи отримання за довіреностями замовника (Господарства) витягу з реєстру Державного земельного кадастру, а також  з Держреєстру України,  а замовник - прийняти та оплатити виконані роботи;
- за умовами договору № 15-09-14.8 виконавець (Підприємство) зобов'язався виконати з дотриманням вимог законодавства проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення лісового господарства і пов'язаних з ним послуг із земель державної власності лісогосподарського призначення орієнтованою площею 5011 га, включаючи отримання за довіреністю замовника (Господарства) витягу з реєстру Державного земельного кадастру,  а замовник - прийняти та оплатити виконані роботи;
- Договором № 15-09-14.7 передбачено здійснення замовником виконавцю авансового платежу в розмірі 50 % від загальної вартості робіт, а Договором № 15-09-14.8 - у розмірі 100% від загальної вартості робіт;
- на виконання умов цих договорів Господарство перерахувало Підприємству кошти (авансовий платіж) у сумі 534 170 грн.;
- обумовлені Договорами №№ 15-09-14.7 та 15-09-14.8 роботи Підприємством виконані не були;
- Договором № 15-09-14.8 було визначено строк виконання землевпорядних робіт у термін до 31.11.2015. У Договорі № 15-09-14.7 строк виконання робіт не визначено, але з урахуванням норми статті 530 Цивільного кодексу України Підприємство мало виконати свої зобов'язання за цим договором у 7-денний строк від дня пред'явлення відповідної вимоги Господарством (18.09.2017), тобто до 25.09.2017.
Судом апеляційної інстанції додатково з'ясовано, що:

-  зі змісту пунктів 1.2 та 1.3 Договорів №№ 15-09-14.7 та 15-09-14.8 вбачається, що технічні, економічні та інші вимоги до документації із землеустрою викладені у завданні на виконання робіт, що є невід'ємною частиною цих договорів, а етапи та строки виконання робіт визначаються погодженим сторонами протоколом договірної ціни та кошторисом на виконання робіт. Сторонами також обумовлено, що згідно з протоколом погодження договірної ціни на виконання робіт, який складається на підставі погодженого сторонами кошторису на виконання робіт, визначається загальна вартість робіт. Отже, роботи, за змістом вказаних договірних умов, підлягають поетапному виконанню, включаючи отримання витягів;

- Господарством не надано суду ні завдання на виконання робіт, ані протоколів договірної ціни та кошторисів на виконання робіт, з яких можливо б було встановити обставини невиконання Підприємством усіх етапів робіт;

- за умовами цих же договорів (пункти 2.2) Господарство (замовник) зобов'язалося у триденний строк починаючи з дати їх підписання видати представнику Підприємця (виконавця) довіреність на отримання витягів в органах Держземагенства та органах юстиції. Господарством не подано суду доказів надання Підприємству нотаріальної довіреності на отримання передбачених укладеними договорами витягів;

- судом не вбачається взаємозв'язку між доданими до позовної заяви Договором № 15-09-14.7 та вимогою Господарства  про повернення сплачених коштів від 24.02.2016 № 149, оскільки предметом цього договору є виконання технічної документації із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки загальною площею 17000 га лісонасаджень, а вказана вимога, в тому числі, ґрунтується на Договорі № 15-09-14.7, предметом якого є виконання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення лісового господарства і пов'язаних з ним послуг із земель державної власності лісогосподарського призначення загальною орієнтованою площею - 10251 га;
- розмір сплаченого Господарством Підприємству авансового платежу 534170 грн. не відповідає умовам пунктів 2.3 доданих до позовної заяви Договорів №№ 15-09-14.7 та 15-09-14.8;

- Господарством не доведено повного невиконання Підприємством умов зазначених договорів.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення сум авансового платежу та процентів річних.

Відповідно до статті 236 ГПК України:
- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша);
- законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина друга);
- обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина п'ята).

Оскаржувана постанова апеляційної інстанції не може вважатися такою, що повною мірою відповідає цим вимогам. 
Згідно з положеннями Цивільного кодексу України:
- за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх (частина перша статті 887);
- замовник зобов'язаний, зокрема, якщо інше не встановлено договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, сплатити підрядникові встановлену ціну після завершення усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт або в іншому порядку, встановленому договором або законом (пункт 1 статті 889);
- підрядник зобов'язаний, окрім іншого, передати замовникові готову проектно-кошторисну документацію та результати пошукових робіт (пункт 3 статті 890);
- завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання; якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (стаття 570).
Судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.
Отже, у розгляді справи суд мав з'ясувати, чи виконані роботи за Договорами                    №№ 15-09-14.7 та 15-09-14.8, і якщо виконані, то в якому обсязі (на яку суму).

В апеляційній скарзі Підприємства з даної справи (а.с. 46,47) Підприємство зазначало (на що звертає увагу й Господарство у своїй касаційній скарзі), що воно (Підприємство) виконало роботи на загальну суму 368 785 грн. (а Господарство прийняло ці роботи).

Згідно з частиною першою статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Наведене залишилося поза увагою апеляційного господарського суду у розгляді ним даної справи: названий суд відповідно до оскаржуваної постанови відмовив у позові повністю, хоча, як вказувалося, самим же Підприємством визнано факт часткового (на суму 368 785 грн.)  виконання робіт, тоді як сума авансового платежу становила 534 170 грн. Крім того, судом апеляційної інстанції так і не було зроблено висновку про те, настав чи не настав строк виконання зобов'язання Підприємством за Договором № 15-09-14.7, і якщо настав, то в якому обсязі (на яку конкретно суму).
Не з'ясувавши, таким чином, на основі наявних у справі доказів усіх тих обставин, що входили до предмета доказування в даній справі, апеляційний господарський суд припустився порушення наведених у цій постанові приписів статті 236 ГПК України.

Водночас суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 названого Кодексу). Тому відповідно до частин третьої і четвертої статті 310  ГПК України оскаржувана постанова підлягає скасуванню в частині, що стосується стягнення заборгованості за Договорами №№15-09-14.7 та 15-09-14.8 з передачею справи у відповідній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Поряд з тим Касаційним господарським судом не приймаються посилання скаржника на те, що судом апеляційної інстанції порушено статтю 269 ГПК України у зв'язку з прийняттям апеляційною інстанцією від Підприємства додаткових доказів, не наданих останнім до суду першої інстанції. Натомість зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що Підприємством дійсно подавалися до апеляційного господарського суду додаткові докази, не надані Підприємством до місцевого господарського суду без поважних причин для цього, проте апеляційною інстанцією ці докази не були прийняті, про що й вказано в оскаржуваній постанові. 
Касаційний господарський суд не знаходить підстав для скасування постанови апеляційної інстанції в тій частині, яка стосується відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних, оскільки в згаданій частині постанова (і рішення місцевого господарського суду) відповідають нормам матеріального права і встановленим судовими інстанціями обставинам справи та й не оскаржуються учасниками останньої. Тому в згаданій частині постанову апеляційного господарського суду слід залишити без змін.

У новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, перевіривши їх належними доказами з числа наявних у справі, надати цим доказам і аргументам сторін, у тому числі визнаним сторонами обставинам, відповідну правову оцінку та вирішити спір відповідно до закону.

За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат зі справи.

Керуючись статтями 308, 310, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу державного підприємства "Шосткинське лісове господарство" задовольнити частково.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.04.2018 у справі № 920/1103/17 скасувати у частині , що стосується стягнення авансового платежу в сумі 534 170 грн. Справу у відповідній частині передати на новий розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

3. У частині розгляду позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних у сумі 10 163 грн. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.04.2018 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. Селіваненко 
Суддя                                                                                                          І. Булгакова
Суддя                                                                                                                          Б. Львов