ПОСТАНОВА
Іменем України

05 червня 2018 року 
Київ
справа №822/592/17
адміністративне провадження №К/9901/46357/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді - доповідача - Олендера І.Я., 
суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 6 листопада 2017 року (суддя - Салюк П.І.) та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року (судді: Кузьмишин В.М. (головуючий), Сушко О.О., Боровицький О.А.) у справі №822/592/17 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач,                 ФОП ОСОБА_1.) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування вимоги від 29 грудня 2016 року №Ф-55/В-04-0100441304; податкових повідомлень-рішень від 29 грудня 2016 року №0100441304/1739; №0100441304/1753, №01003913041/1754; №0100441304/1755; №0100441304/1756; №0100441304/1757; №0100441304/1758.
В обґрунтування позовних вимог ФОП ОСОБА_1 посилається на протиправність спірних податкових повідомлень-рішень та вимоги, зважаючи на відсутність порушення вимог податкового законодавства при здійсненні господарської діяльності за перевіряємий період.
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 6 листопада           2017 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову.
Відмовляючи у задоволенні повних вимог суд першої інстанції, з думкою якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що позивач в порушення норм податкового законодавства, перебуваючи на загальній системі оподаткування, не вів облік доходів і витрат в книзі обліку доходів і витрат для визначення суми чистого оподаткованого доходу за період, який підлягав перевірці.
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 6 листопада 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ФОП ОСОБА_1
У доводах касаційної скарги відповідач посилається на невідповідність висновків судів обставинам справи, оскільки позивачем до перевірки надані в повному обсязі документи, які пов'язані із предметом перевірки та підтверджують показники податкової звітності позивача.
Контролюючий орган подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, з посиланням на необґрунтованість такої скарги, з огляду на наявність у діях позивача протиправного діяння, що призвело до неналежного виконання вимог податкового законодавства.
Касаційний розгляд справи проведено у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону від         3 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що діє з 15 грудня 2017 року).
Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що уповноваженими особами контролюючого органу проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) за період з 1 січня 2013 року по                31 грудня 2015 року, з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2015 року, про що складено акт №3420/22-25-13-04/НОМЕР_1 від 14 листопада 2016 року, яким встановлено порушення позивачем вимог п.п. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177, п. 181.1 ст. 181,             п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України; п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 5, ч. 7 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року           № 2464-VI, п. 1 ч. 1 ст. 4, п.1 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від                    8 липня 2010 року № 2464-VI, підрозділу 10 підпункту 1.4 Податкового кодексу України; п. 119.1 ст. 119 Податкового кодексу України; п.п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п.п. "а",                      п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України; п. 121.1 ст. 121, п. 44.1, п. 44.3,                         п. 44.5 ст. 44 Податкового кодексу України.
За результатами перевірки контролюючий орган прийняв вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29 грудня 2016 року №Ф-55/В-04-0100441304 та податкові повідомлення - рішення від 29 грудня 2016 року №0100441304/1739, №0100441304/1753, №01003913041/1754, №0100441304/1755, №0100441304/1756, №0100441304/1757, №0100441304/1758.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України визначено, що загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу (пункту 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України).
Пунктом 177.2 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПК України.
Платники такого податку зобов'язані, зокрема      вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку (підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України).
В силу вимог пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом              167.1 статті 167 цього Кодексу.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, перебуваючи на загальній системі оподаткування, не здійснював облік доходів і витрат в книзі обліку доходів і витрат для визначення суми чистого оподаткованого доходу за період з 1 січня           2013 року по 31 грудня 2015 року, що призвело до заниження суми валового доходу за вказаний період у розмірі  545 666,93 грн, зокрема: за 2013 рік - занижено суму валового доходу на 77 361,06 грн (дохід, отриманий від провадження господарської діяльності із ДП "Фаберлік-Україна"); за 2014 рік  занижено суму валового доходу на 116 850,57 грн (дохід, отриманий від провадження господарської діяльності із                  ДП "Фаберлік-Україна", підприємством з іноземними інвестиціями "Імперіал Табако Юкрейн", АТ "Джей Ті Інтернешнл компані Україна", ПП "Парадигм консалтінг Група"; за 2015 рік занижено суму валового доходу на 351 455,30 грн (не включення в повному обсязі до складу загального річного оподатковуваного доходу, доходів отриманих від провадження господарської діяльності із ДП "Фаберлік-Україна", підприємством з іноземними інвестиціями "Імперіал Табако Юкрейн", АТ "Джей Ті Інтернешнл компані Україна", ПП "Парадигм консалтінг Група".
Крім того, судами попередніх інстанцій обґрунтовано відхилено доводи позивача щодо неправильного визначення відповідачем загального оподатковуваного доходу посилаючись на висновок судового експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 15 вересня 2017 року №19, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та підлягає дослідженню та врахуванню судом в сукупності з іншими доказами.
Так, суди при здійсненні перевірки правильності визначення валового доходу до складу загального оподатковуваного доходу, виходили з наявності сум, що фактично отримані позивачем на розрахунковий рахунок або в касу на підставі банківських виписок, фіскальних звітних чеків та контрольних стрічок, за результатами дослідження яких встановили заниження позивачем суми валового доходу на                545 666,93 грн. за період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року.
Як вбачається з матеріалів справи, перевіркою правильності визначення витрат, пов'язаних з господарською діяльністю позивача, судами встановлено заниження витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів на загальну суму                         384 571,30 грн, у зв'язку із невірним визначенням загального оподатковуваного доходу, про що свідчать надані до перевірки первинні документи: квитанції до прибуткових касових ордерів, чеки, акти виконаних робіт, договори оренди приміщення.
Відтак, зважаючи на порушення позивачем пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України за рахунок заниження загального оподатковуваного доходу, позивачем занижено суму чистого оподатковуваного доходу на 161 095,57 грн, податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на суму 24 164,35 грн, військового збору на суму 1 303,26 грн, а також суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування всього на суму 62 657,31 грн.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що за перевіряємий період позивач не був зареєстрований платником податку на додану вартість.
Відповідно пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.
Відповідно до наявних у матеріалах справи копій Z звітів та банківських виписок загальна сума отриманого доходу, яка підлягає декларуванню за період з 1 березня 2013 року по 25 лютого 2014 року склала 303 570,93 грн.
Разом з тим, позивач вказує на те, що за період з березня 2013 року по лютий              2014 року він отримав дохід менший ніж 300000,00 грн. В даному випадку не співпадають показники позивача та відповідача за січень 2014 року, зокрема позивач зазначає суму 13 167,90 грн (згідно акту перевірки - 19 237,99 грн.).
Згідно даних банківської виписки за січень 2014 року сума доходу склала                          19 237,99 грн, а саме: 14 січня 2014 року надходження коштів від ДП "Фаберлік-Україна" 6 070,09 грн., 30 січня 2014 року надходження коштів від АТ "Джей Ті інтернешнл компані Україна" 6 500,00 грн, 31 січня 2014 року надходження коштів від ДП "Фаберлік-Україна" 6 667,90 грн. Тому, загальна сума доходу позивача за січень 2014 року склала 51   785,97 грн.
Щодо твердження позивача про те, що відповідачем неправомірно включено до доходу кошти з сумі 6 667,90 грн, так як вони помилково перераховані від                         ДП "Фаберлік-Україна", що підтверджується платіжним дорученням №72 від 18 квітня 2017 року та довідкою, виписаною директором ДП "Фаберлік-Україна", правильно відхилені судами, оскільки з 25 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року позивачем отримано дохід в сумі 4 504,96 грн, що підтверджується періодичним звітом з РРО за лютий 2014 року, відповідно, за період з 1 березня 2013 року по 28 лютого 2014 року отримано дохід в сумі 301 407,99 грн, що свідчить про досягнення обсягу оподатковуваних операцій податком на додану вартість.
Відповідно пункту 183.10 статті 183 Податкового кодексу України будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем не виконано вказані вимоги, а отже, в порушення вказаних вимог законодавства України в термін до 11 березня 2014 р.оку не подав заяву про реєстрацію його платником податку на додану вартість, що свідчить про правомірність визначення контролюючим органом суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 223 880,81 грн.
Стосовно правомірності здійснення перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування позивача за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2015 року, суди дійшли висновку щодо правильності такого нарахування, оскільки перевірка здійснена відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому, позивачу правомірно нараховано відповідачем суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 62 657,31 грн.
Відтак, у ході розгляду даної справи судами першої та  апеляційної інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та іншим обставинами, що підтверджують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 6 листопада 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 6 листопада 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року у справі №822/592/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер
І.А. Гончарова 
 Р.Ф. Ханова ,
Судді Верховного Суду