Постанова
Іменем України
 
13 червня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 334/7452/16-ц
провадження № 61-9 св 17
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Міністерство оброни України,
розглянув у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня 2017 року у складі суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Воробйової І. А., 
 
ВСТАНОВИВ :
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в період: з 06 жовтня 2014 року до 09 жовтня 2014 року; з 13 жовтня 2014 року до 15 жовтня 2014 року; з 19 жовтня 2014 року до 21 жовтня 2014 року; з 10 жовтня 2014 року до 13 жовтня 2014 року, з 03 січня 2015 року до 05 січня 2015 року, з 18 січня 2015 року до 19 січня 2015 року, з 28 січня 2015 року до 29 січня 2015 року, з 01 лютого 2015 року до 06 лютого 2015 року.
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісіївід 16 червня 2015 року серії АВ № 0297354 позивачеві встановлена друга група інвалідності, внаслідок захворювань, пов`язаних з проходженням військової служби, безстроково. За висновком про умови та характер праці він є непрацездатним на період активного відновлювального лікування з подальшим пристосуванням до праці за індивідуальним графіком.
У зв`язку з цим, позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.
Вважає, що у зв`язку з отриманням інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода.
На підставі викладеного, просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року, у складі судді Колесник С. Г., позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.  
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до положень статей 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», наявні правові підстави для відшкодування на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивач у зв`язку з проходженням військової служби став хворою людиною, можливості якої обмежені. Позивачеві під час виконання обов`язків військової служби заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, що порушило його звичайні нормальні зв`язки, йому необхідно додавати додаткових зусиль для організації свого життя в сім`ї та суспільстві.    
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено те, що вказані ним захворювання виникли саме під час участі його в антитерористичній операції, тобто наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, не доведено наявності вини відповідача у завданні шкоди.
09 грудня 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга обґрунтована доводами, наведеними у позовній заяві, а також тим, що, на його думку, рішення апеляційного суду не відповідає нормам чинного законодавства.
28 грудня 2017 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі.
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 відповідач не подавав.
07 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду цю справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2018 року касаційне провадження у цій справізупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/463/16-ц.
Ухвалою від 13 червня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом установлено, що ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в період: з 06 жовтня 2014 року до 09 жовтня 2014 року; з 13 жовтня 2014 року до 15 жовтня 2014 року; з 19 жовтня 2014 року до 21 жовтня 2014 року; з 10 жовтня 2014 року до 13 жовтня 2014 року, з 03 січня 2015 року до 05 січня 2015 року, з 18 січня 2015 року до 19 січня 2015 року, з 28 січня 2015 року до 29 січня 2015 року, з 01 лютого 2015 року до 06 лютого 2015 року, що підтверджується довідкою військової частини пп НОМЕР_1 від 15 липня 2015 року № 871/2.
На підставі наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 травня 2015 року № 142 ОСОБА_1 , водія роти матеріального забезпечення, призваного за мобілізацією, що зарахований до списків особового складу частини наказом командира військової частини від 04 серпня 2014 року № 168, звільнено у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року  (зі змінами).   
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісіївід 16 червня 2015 року серії АВ № 0297354 позивачеві встановлена друга група інвалідності, внаслідок захворювань, пов`язаних з проходженням військової служби, безстроково. За висновком про умови та характер праці він є непрацездатним на період активного відновлювального лікування, з подальшим пристосуванням до праці за індивідуальним графіком.
Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Статтею 3 ЦК України закріплено загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно із положеннями статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з частиною третьою статті 312 ЦК України не вважаються примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншими рішеннями суду, а також робота чи служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.
Статтею 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод будь-яку службу військового характеру (b), будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства (c), будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків (d) виключено зі сфери примусової праці.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. 
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Згідно з частиною третьою цієї статті військовий обов`язок включає, зокрема, призов на військову службу. 
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України – у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частини перша, друга, третя статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», N 691, Постанова Кабінету Міністрів України № 691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України є органом військового управління, призначеним для виконання функцій з управління в межах його компетенції.
Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (стаття 10 Закону України «Про оборону України», стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України», пункт перший Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730). Діяльність Міністерства оборони України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Частиною другою статті 1167 ЦК України до підстав відповідальності за завдану моральну шкоду незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала належить випадки: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.
Відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.
Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав захворювання під час проходження військової служби за призовом, за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена II група інвалідності, яка пов`язана з проходженням військової служби безстроково.
Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), колегія суддів вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок захворювань, пов`язаних з проходженням військової служби є доведеним.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Відмовляючи позивачеві у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди,апеляційний суд виходив з відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю Міністерства оборони України та отриманим позивачем захворюванням під час проходження ним військової служби, зокрема, ішемічної хвороби серця, ішемічного інсульту. 
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі. Вказаним Законом не передбачено відшкодування моральної шкоди.
Посилання заявника у касаційної скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, є безпідставними, оскільки у вказаній справі були встановлені незаконні дії та бездіяльність військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, які стали підставою виникнення обов`язку у держави в особі Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час.
Проходження військової служби є конституційним обов`язком громадянина, дії Міністерства оборони України є правомірними, направленими на досягнення публічно-правових обов`язків держави, такі обов`язки мають публічний характер, направлені на захист державного інтересу і суспільного блага.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Запорізької області від 6 грудня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик