Постанова
Іменем України
 
10 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 363/1103/16-ц
 
провадження № 61-4271 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_6,
відповідач | - | ОСОБА_7,
третя особа | - | Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області,
представник позивача | - | ОСОБА_8,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області у складі судді Котлярова І. Ю. від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі суддів: Фінагєєва В. О., Ігнатченко Н. В., Лященка В. Д., від 23 серпня 2016 року.
 
Встановив:
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про спонукання до виконання мирової угоди.
 
Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2014 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_7 на його користь борг за договором позики в розмірі 552 465 грн 52 коп., 2 000 грн за надання юридичної допомоги та 3 654 грн судового збору.
25 липня 2014 року Вишгородським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області 25 липня 2014 року розпочата процедура примусового стягнення вказаного вище боргу.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07 серпня 2015 року між сторонами затверджено мирову угоду відповідно до умов якої ОСОБА_7 передав ОСОБА_6, а останній отримав, кошти в сумі 398 119 грн 52 коп. в рахунок погашення боргу по вищевказаній цивільній та виконавчій справах, а іншу частину боргу в сумі 160 000 грн ОСОБА_7 зобов'язався сплатити ОСОБА_6 в терміни до 30 жовтня 2015 року включно. 
Умови мирової угоди в частині сплати 160 000 грн ОСОБА_7 виконано не було, а оскільки ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 07 серпня 2015 року про затвердження мирової угоди не містить усіх обов'язкових ознак виконавчого документа згідно до вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_6 був змушений звернутися до суду з цим позовом.
 
На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд спонукати відповідача ОСОБА_7 до виконання мирової угоди, у зв'язку з чим виписати та видати виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_7 на його користь боргу в сумі 160 000 грн, а також додатково за порушення мирової угоди 3 % річних в розмірі 2 000 грн, індекс інфляції в розмірі 1 651 грн 20 коп., всього - 163 651 грн 20 коп. Також, позивач просив суд після набрання законної сили судового рішення виписати та видати виконавчий лист.
 
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_6 залишено без руху та запропоновано позивачеві подати нову позовну заяву.
 
Ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 25 березня 2016 року мотивована тим, що позовна заява не відповідає вимогам частини другої статті 119 ЦПК України (тут і далі ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). Зокрема, позивачем зазначено про спонукання до виконання мирової угоди, але не вказано у якій саме спосіб необхідно спонукати відповідача виконати мирову угоду. Крім того, позивачем не зазначено, чи було оскаржено позивачем ухвалу про затвердження мирової угоди у апеляційному порядку в зв'язку з її невиконанням, чи звертався позивач до відповідного відділу державної виконавчої служби з приводу примусового виконання даної ухвали, у разі якщо вона відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».
Суд звернув увагу, що позивача заявив вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних витрат які не були одними з затверджених судом умов мирової угоди, а тому є окремими позовними вимогами, та не охоплюються вимогою щодо спонукання виконання умов мирової угоди від 07 серпня 2015 року.
 
У травні 2016 року ОСОБА_6, виконуючи вимоги ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 25 березня 2016 року, подав до суду уточнену позовну заяву зі зменшеними позовними вимогами в частині стягнення 3 % річних та інфляційних витрат. Позивач просив суд спонукати відповідача ОСОБА_7 до виконання мирової угоди між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 від 07 серпня 2015 року, затвердженої Вишгородським районним судом Київської області, в зв'язку з чим виписати та видати виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 160 000 грн. Також, позивач просив суд після набрання законної сили судового рішення виписати та видати виконавчий лист.
 
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25 березня 2016 року позовну заяву повернуто позивачеві.
 
Ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 25 березня 2016 року мотивована тим, що 06 травня 2016 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, у якій в повній мірі не було усунено недоліків про які було зазначено у вказаній вище ухвалі суду від 25 березня 2016 року, а саме: позивачем не визначено способу захисту цивільних прав та інтересів передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) (тут і далі ЦК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), оскільки законодавством не передбачено такого способу захисту, як виписати та видати виконавчий лист, у зв'язку із спонуканням до виконання мирової угоди; в уточненій позовній заяві позивач не зазначив, у якій спосіб необхідно спонукати відповідача виконати мирову угоду.
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявлений позивачем спосіб захисту не передбачений ні статтею 16 ЦК України, ні договором, ні іншим законом, а також, оскільки ухвала про затвердження мирової угоди не містить усіх даних яким має відповідати виконавчий документ, то позивач не обмежений у праві оскаржити зазначену ухвалу в апеляційному порядку чи звернутися до суду в порядку статті 219 ЦПК України у разі наявності в ухвалі описок чи помилок.
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року, направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття позову до розгляду в іншому складі суду.
 
Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми 57-60, 212, 213 ЦПК України при досліджені матеріалів справи, не взято до уваги, що до позову додано документи які вказують, що мирова угода не є виконавчим документам, не відповідає вимогам до виконавчого документа і позивач подав даний позов до суду обґрунтовуючи свої вимоги в позові як нормами матеріального так і нормами процесуального права. Поза увагою судів залишилася та обставина, що неможливо без рішення суду виписати виконавчий лист і стягнути борг за мировою угодою, виконати рішення суду. Крім того, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме статтю 16 ЦК України, помилково вказавши, що не передбачено такого способу захисту який обрано позивачем, і безпідставно не застосували положення статей 202, 203 ЦК України які вказують, що затверджена судом мирова угода є багатостороннім правочином.
 
Сторони правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу не скористалися.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до положень статті 388 ЦПК України (в чинній редакції) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
22 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (в чинній редакції) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України (в чинній редакції) у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України (в чинній редакції) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
 
За правилами статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.
У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. 
Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону.
Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону). 
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.
Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.
Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. 
Системний аналіз зазначених норм показав, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, справа № 6-247цс15).
 
Положеннями пунктів 3, 5, 6 частини другої статті 119 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.
 
Частиною другою статті 368 ЦПК України передбачено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.
Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року, справа № 6-951цс16).
 
Враховуючи наведені вище роз'яснення, позивач обрав вірний спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди і такий позов мав бути розглянутий судом, чого зроблено не було.
 
Висновки суду першої інстанції, викладені в оспорюваній у суді касаційної інстанції ухвалі від 11 травня 2016 року, про не зазначення позивачем в уточненій позовній заяві конкретизації способу спонукання відповідача до виконання мирової угоди, а також про відсутність такого способу захисту порушеного цивільного права як видача виконавчого листа у зв'язку зі спонуканням до виконання мирової угоди є безпідставними, оскільки позивач, вірно обравши спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовними вимогами, і в такому випадку суд був зобов'язаний розглянути спір по суті, задовольнити позов у разі його доведеності та обґрунтованості чи відмовити у задоволенні позовних вимог які у разі їх безпідставності, а не повертати позовну заяву позивачеві. 
 
Апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оспорюваної ухвали суду першої інстанції та дійшов помилкових висновків про необхідність залишення ухвали районного суду без змін.
 
Нормами частини шостої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Частинами третьою та четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Вимоги касаційної скарги про направлення справи до суду першої інстанції саме для вирішення питання про прийняття позову до розгляду в іншому складі суду є безпідставними, оскільки положеннями статті 409 ЦПК України касаційний суд не наділено такими процесуальними повноваженнями.
 
За правилами пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Оскільки в цьому випадку порушення норм процесуального права було допущено судами першої та апеляційної інстанцій і такі порушення призвели до постановлення незаконних ухвал, які перешкоджають провадженню у справі, з урахуванням положень пункту 2 частини першої статті 409, частини шостої статті 411 ЦПК України, касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати повністю, справу передати повністю до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Враховуючи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, понесених сторонами при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на ОСОБА_7 Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2016 року скасувати.
 
Справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про спонукання до виконання мирової угоди передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 275 грн 60 коп. в рахунок компенсації судових витрат понесених при розгляді справи касаційним судом.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                       В. С. Висоцька 

                                                                                                                      А.О. Лесько 

                                                                                                                      В.В. Пророк

                                                                                                                      І.М. Фаловська

                                                                                                                      С.П. Штелик