ПОСТАНОВА
Іменем України

30 травня 2018 року 
м. Київ
справа №199/2417/16-а
адміністративне провадження №К/9901/11606/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2016 (колегія суддів у складі: Дурасової Ю.В., Коршуна А.О., Туркіної Л.П.) у справі №199/2417/16-а за позовом ОСОБА_4 до Управління поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції, інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську Малькова Антона Сергійовича про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач, Управління поліції), інспектора патрульної поліції Малькова А.С. про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. 

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська  у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2016 постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2016 скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову серії ПСЗ № 073225 від 29.03.2016 у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29.03.2016 інспектором патрульної поліції відносно позивача було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення ПСЗ № 073225, згідно якої позивач 29.03.2016 о 9 год. 45 хв. в м.Дніпропетровську на вул. Пушкіна, керуючи автомобілем PORSHE, державний номер НОМЕР_1, здійснив стоянку ближче 10 метрів від перехрестя вул. Канатної та пр. Пушкіна, чим порушив п. 15.9 Правил дорожнього руху.

Відповідно до вказаної постанови, ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що постанова у справі про адміністративне правопорушення складена повноважною на те посадовою особою згідно вимог КУпАП, та за наявності достатніх даних про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, дії позивача кваліфіковані правильно. 

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем не з'ясовано всіх обставин справи про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 280 КУпАП, не надано доказів, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростовували б позицію позивача. 

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі постанову суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови керувався правилами дорожнього руху, КУпАП, в постанові чітко описані правопорушення, які були скоєні, а тому діяв в межах правового поля і не порушував норм процесуального права.  

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав до часткового задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 14 Закону України від 30.06.1993 № 3353-XII «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. 

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту «г» пункту 15.9 Правил дорожнього руху зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

Згідно до частини першої статті 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про  адміністративні правопорушення, у тому числі, про порушення правил дорожнього руху, частини перша, друга і третя статті 122. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 

Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395 (далі - Інструкція № 1395), визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Пунктом 4 розділу І Інструкції № 1395 передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.  

Як встановлено частинами 2, 3 статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

В розумінні статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; в редакції, чинній до 15.12.2017) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 70 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017) належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частинами третьою, четвертою зазначеної статті встановлено, що докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Крім того, згідно частини 2 статті 71 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 89 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017), відповідно до приписів якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, до заперечень на адміністративний позов відповідачем, як докази скоєння позивачем адміністративного правопорушення, були додані фото та відеоматеріали.

В касаційній скарзі відповідач також посилається на наявність в матеріалах справи зазначених доказів.

Проте в матеріалах справи зазначені відеоматеріали відсутні. Акту про відсутність вкладень до заперечень на адміністративний позов теж немає.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в порушення частини 3 статті 283 КУпАП в постанові у справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось, не надано інших доказів вчинення правопорушення.

Тобто, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, яким саме технічним засобом фото або відеозапису, здійснено фіксування адміністративного правопорушення, не досліджено оригіналу такого запису та не проаналізовано відображені у ньому відомості про юридичні факти, що мають значення по справі.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи як належний доказ скріншоти (а.с. 50, 51), не вчинив жодних дій, направлених на встановлення фактичних обставин справи у цій частині, не витребував та не дослідив оригінал відеозапису, що є першоджерелом означених похідних доказів (скріншотів). Крім того, не зазначив підстав, з яких не визнано належними і допустимими доказами постанову у справі про адміністративне правопорушення.

За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України (в редакції, чинній з 15.12.2017) підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити усі обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2016 у справі № 199/2417/16-а скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Головуюча суддя: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець