ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року 
м. Київ
Справа №  904/9049/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю.Я. - головуючого, Дроботової Т.Б., Пількова К.М.,
секретар судового засідання - Овчарик В.М.,
за участю представників:
позивача - Лазаря Д.М. (адвокат, дов. від 23.05.2018),
відповідача-1 - не з'явився,
відповідача-2 - не з'явився,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрополія" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 (суддя Бєлік В.Г.) та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 (судді: Дармін М.О., Березкіна О.В., Чимбар Л.О.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрополія"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЄА",
2) Фізичної особи-підприємця Жерепи Наталії Ігорівни
про визнання угоди про відступлення права вимоги від 20.07.2017 недійсною,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
У жовтні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Метрополія" (далі - ТОВ "Метрополія") звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсною угоди про відступлення права вимоги від 20.07.2017, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЄА" (далі - ТОВ "ЛЄА") і Фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) Жерепою Наталією Ігорівною.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірну угоду було укладено відповідачами без згоди позивача, що порушує його права.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.02.2018, у позові відмовлено.
Висновок судів попередніх інстанцій про необґрунтованість позовних вимог мотивовано тим, що спірна угода не суперечить чинному законодавству України, а посилання позивача на заборону відступлення права вимоги за договором оренди є безпідставними, оскільки станом на час укладення спірного договору договір оренди вже було розірвано за згодою сторін, а зобов'язання сплатити кошти на користь ТОВ "ЛЄА" є наслідком такого розірвання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування наведеної ним правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме: статей 516, 526, 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), наголошуючи на тому, що умовами договору оренди, укладеного між позивачем і ТОВ "ЛЄА", передбачено право орендаря (ТОВ "ЛЄА") передати або відступити будь-які з його прав або зобов'язань тільки після попередньої письмової згоди орендодавця (позивача). 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на касаційну скаргу) 
У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "ЛЄА" просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваній постанові.
Від ФОП Жерепи Н.І. відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи та прийняті у ній судові рішення, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28.09.2015 між ТОВ "Метрополія" (орендодавець) і ТОВ "ЛЄА" (орендар) було укладено договір оренди № А60/Д-1.
Умовами пункту 40.2 договору оренди визначено, що орендар має право уступити або передати будь-які з його прав або зобов'язань за цим договором тільки після попередньої письмової згоди орендодавця. Орендодавець має право у будь-який час передати або уступити будь-які з його прав і обов'язків за цим договором без згоди орендаря.
10.08.2016 сторони уклали додаткову угоду до договору оренди, в якій дійшли згоди розірвати договір 11.01.2017.
У пункті 4 цієї додаткової угоди зазначено, що відповідно до пункту 14.8 договору частина сплаченого орендарем гарантійного платежу у розмірі 50 % не повертається орендареві, а залишається в орендодавця як неустойка за дострокове припинення договору.
Залишок сплаченого орендарем гарантійного платежу у сумі 36 933,50 грн, у тому числі ПДВ, повертається орендареві до 31.01.2017 за умови, що приміщення було повернуто орендарем орендодавцю згідно з положеннями цього договору, після розгляду можливих зустрічних вимог орендодавця та за умови відсутності зобов'язань орендаря за договором (пункт 6 додаткової угоди).
11.01.2017 сторони у справі підписали акт повернення приміщення, за яким орендар передав, а орендодавець прийняв орендоване приміщення.
ТОВ "Метрополія" не повернуло залишок сплаченого ТОВ "ЛЄА" гарантійного платежу у сумі 36 933,50 грн у строк до 31.01.2017, що стало підставою звернення ТОВ "ЛЄА" до Господарського суду м. Києва з відповідною позовною заявою. 
ТОВ "Метрополія" подало зустрічну позовну заяву до ТОВ "ЛЄА" про стягнення 95  420,16 грн штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань зі сплати експлуатаційних витрат.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі №  910/7693/17 первісний позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ "Метрополія" на користь ТОВ "ЛЄА" 36 933,50 грн заборгованості, 2 437,62 грн інфляційних втрат, 513,08 грн - 3 % річних, 936,28 грн судових витрат і 1 600 грн судового збору; у задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено; зустрічний позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ "ЛЄА" на користь ТОВ "Метрополія" 40 820,48 грн штрафу та 1 600 грн судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення сторони не оскаржували, воно набрало законної сили.
20.07.2017 між ТОВ "ЛЄА" (первісний кредитор) і ФОП Жерепою Н.І. (новий кредитор) було укладено угоду про відступлення права вимоги заборгованості, набутого на підставі рішення Господарського суду міста Києва у справі №  910/7693/17.
У листі від 24.07.2017 ТОВ "ЛЄА" письмово повідомило керівника ТОВ "Метрополія" про відступлення права вимоги стосовно сплати суми заборгованості, набутого за рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/7693/17, новому кредиторові ФОП Жерепі Н.І. та зазначило реквізити для перерахування коштів.
24.07.2017 відповідачі уклали додаткову угоду до угоди про відступлення права вимоги, якою внесли зміни до розділу 1 угоди.
Згідно з положеннями частини 1 статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Зазначена норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК), згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Статтею 512 ЦК визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За змістом статті 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.
При цьому умовами договору цесіонарію надано право вимагати від боржника належного виконання рішення суду.
Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) у редакції, чинній до 15.12.2017, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
Оскільки виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК та Законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
При цьому питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 25 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017.
Підсумовуючи наведене, слід зазначити, що заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.
Отже, при укладенні оспорюваної угоди про відступлення права вимоги сторони у справі, яка переглядається, не замінюючи кредитора у зобов'язанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступки права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачено.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14.
За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про відповідність оспорюваного правочину вимогам чинного законодавства є помилковим.
До того ж, усупереч наведеним законодавчим нормам суди обох інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не надали оцінки тій обставині, що на час укладення між відповідачами спірного договору про відступлення права вимоги від 20.07.2017 за рішенням від 20.07.2017 у справі № 910/7693/17 це рішення не набрало законної сили.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу 
Колегія суддів погоджується із доводами скаржника про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішення та постанови, оскільки господарські суди попередніх інстанцій не розглянули всебічно, повно, об'єктивно у судовому процесі всі обставини справи у сукупності; не дослідили зібраних у справі доказів, неналежним чином здійснили оцінку правовідносин, що склалися між сторонами, не застосували норм матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами, з урахуванням фактичних і правових підстав і вимог позову та заперечень на них, місцевий та апеляційний суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, як наслідок, оскаржувані рішення та постанову ухвалено із порушенням норм процесуального права (статей 33, 43, 82, 101 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017).
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Оскільки передбачені статтею 300 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, межі розгляду справи судом касаційної інстанції не надають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, постановлені у цій справі судові рішення необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
З огляду на викладене колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги. 
Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Зважаючи на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, з урахуванням положень статті 129 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрополія" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 у справі №  904/9049/17 скасувати.
Справу №  904/9049/17 передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                 Ю.Я. Чумак

Судді:                                                                                                    Т.Б.  Дроботова

                                                                                                    К.М. Пільков