П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 травня 2018 року
м. Київ                                                                      

Справа № 800/167/17 (П/9901/279/18)
Провадження № 11-329сап18

Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,
учасник справи:
представник відповідача - Склярук Ю. В.,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року (судді Данилевич Н. А., Бевзенко В. М., Шарапа В. М., Білоус О. В., Желтобрюх І. Л.) у справі № 800/167/17 (П/9901/279/18) за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС, Комісія), про визнання протиправними і скасування рішення й ухвали, зміну формулювання підстав звільненнята
ВСТАНОВИЛА:
27 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 у частині звільнення його з посади судді Апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України;
- визнати протиправною та скасувати ухвалу відповідача від 06 червня 2017 року № 1410/0/15-17 про залишення без розгляду його заяви про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням;
- змінити формулювання підстави звільнення його з посади судді з пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, як зазначено у рішенні ВРП від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17, на пункт 4 частини шостої цієї статті, тобто за власним бажанням згідно із заявою від 17 грудня 2014 року.
На обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що ВРП, не звільнивши його з посади судді за власним бажанням, ухвалила щодо нього рішення, які є протиправними та порушують його конституційне право на вільне обрання праці.
Так, позивач послався на те, що Вища рада юстиції (далі - ВРЮ), правонаступником якої є ВРП, отримавши 22 грудня 2014 року його заяву про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням від 17 грудня 2014 року, мала прийняти рішення щодо направлення відповідного подання до Верховної Ради України, проте у встановлений законом строк цього не зробила. Натомість, продовжуючи протиправну бездіяльність, ВРЮ 22 жовтня 2015 року, тобто майже через рік, звернулася до ВККС із заявою про проведення перевірки наявності в діях ОСОБА_4 дисциплінарного проступку та порушення присяги судді і протиправно зупинила розгляд заяви позивача про звільнення з посади судді за власним бажанням до вирішення питання щодо дисциплінарної відповідальності. 
ОСОБА_4 також зазначив, що висновки ВРП про порушення ним присяги судді безпідставні та необґрунтовані, при цьому відсутність позивача на роботі не може бути розцінена як порушення присяги, оскільки така відсутність обумовлена наявністю поважних причин.
Крім того, позивач указав на порушення ВРП процедури, встановленої пунктом 5.18 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП), оскільки доповідач не оголосив обставин вчиненого дисциплінарного проступку судді, тобто конкретних фактів порушення та чим вони доводяться. Позивач вважає, що це свідчить про формальний та упереджений підхід ВРП до вирішення питання про звільнення його з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
На думку позивача, при звільненні його з посади судді ВРП безпідставно не взяла до уваги, що за весь час перебування на посаді судді він жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності, сумлінно ставився до виконання обов'язків судді, ніяких скарг від громадян на нього не надходило, скасувань прийнятих під його головуванням рішень через грубі порушення норм матеріального чи процесуального права не було.
До набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) та припинення діяльності Вищого адміністративного суду України розгляд адміністративного позову ОСОБА_4 цим судом не закінчено.
Відповідно до підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України та на підставі Закону № 2147-VIII справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 передано до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, суддя якого ухвалою від 16 січня 2018 року прийняв цей позов допровадження.    
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 15 лютого 2018 року відмовив у задоволенні позову.
Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_4 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати це рішення й ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи належним чином не з'ясував обставин, які слугували підставою звільнення позивача, внаслідок чого прийняв незаконне та необґрунтоване рішення, що підлягає скасуванню. На переконання позивача, у його діях немає ознак істотного дисциплінарного проступку та грубого чи систематичного нехтування обов'язками судді.
ВРП і ВККС у відзивах на апеляційну скаргу заперечують проти вимог скаржника й зазначають, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Позивач у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, просив розглядати справу без його участі.
За правилами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Представник відповідача Склярук Ю. В. заперечила проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, наведених у відзиві. 
Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї скарги.
Суд першої інстанції установив, що 17 грудня 2014 року ОСОБА_4 подав до ВРЮ заяву про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням. Зазначену заяву ВРЮ отримала 22 грудня 2014 року.
22 жовтня 2015 року ВРЮ рішенням № 797/0/15-15 звернулась до ВККС із заявою щодо перевірки наявності в діях судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_4 дисциплінарного правопорушення та порушення присяги судді, а також зупинила розгляд заяви ОСОБА_4 про звільнення з посади судді за власним бажанням до прийняття рішення Комісією.
04 грудня 2015 року ВРЮ листом за № 9512/0/9-15 направила до ВККС заяву щодо поведінки судді ОСОБА_4 з проханням притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
07 вересня 2016 року членом Комісії складено висновок за результатами перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, яким запропоновано відкрити дисциплінарну справу стосовно суддів, в тому числі ОСОБА_4 Рішенням ВККС від 16 вересня 2016 року 
№ 1564/дп-16 відкрито відповідну дисциплінарну справу.
11 січня 2017 року Комісія прийняла рішення № 3/дп-17 про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, в тому числі й суддю ОСОБА_4 
23 березня 2017 року ВРП прийняла рішення № 596/0/15-17, яким, зокрема, звільнила ОСОБА_4 з посади судді апеляційного суду Луганської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України. У цьому рішенні ВРП визнала, що встановлені ВККС факти підтверджують, що дії судді ОСОБА_4 підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та є беззаперечно істотним дисциплінарним проступком, що є несумісним зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування суддею обов'язками судді, порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
06 червня 2017 року ВРП винесла ухвалу № 1410/0/15-17 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_4 про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням. 
Встановлені судом першої інстанції обставини в апеляційній скарзі під сумнів не ставляться.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду керувався тим, що оскаржуване рішення ВРП в частині звільнення позивача з посади судді прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, а встановлені у справі фактичні обставини свідчать про наявність у діях судді ОСОБА_4 ознак істотного дисциплінарного проступку, що є підставою для звільнення його з посади судді. З огляду на вимоги Регламенту ВРП оскаржувана ухвала ВРП є правомірною.
Розглядаючи цю справу, суд першої інстанції оцінював оскаржуване рішення ВРП на відповідність нормам статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також вимогам інших законів.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Носіями судової влади в Україні є професійні судді. 
Згідно із частиною четвертою статті 116 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (набрав чинності 30 вересня 2016 року; далі - Закон № 1402-VIII) суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення. Крім того, аналогічна норма була закріплена у частині четвертій статті 120 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VІ), чинного на час подання позивачем заяви про звільнення з посади судді за власним бажанням.
Відповідно до пункту 31 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII заяви (скарги) щодо поведінки суддів місцевих та апеляційних судів, отримані ВККС до набрання чинності цим Законом, передаються для розгляду ВРП, якщо на день набрання чинності цим Законом Комісією не прийнято рішення про відкриття або відмову у відкритті дисциплінарної справи. Якщо на день набрання чинності цим Законом ВККС прийнято рішення про відкриття дисциплінарної справи, така справа розглядається колегіями Комісії, визначеними за її рішеннями, у порядку, що діяв на день відкриття дисциплінарної справи. Ухвалюючи рішення за результатами розгляду таких дисциплінарних справ, ВККС застосовує дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.
Порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо судді на день відкриття дисциплінарної справи визначався статтею 95 Закону № 2453-VI. Зокрема, згідно із частиною першою цієї статті дисциплінарне провадження щодо судді передбачає здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в її відкритті, розгляд дисциплінарної справи і прийняття рішення.
Відповідно до частин першої та другої статті 96 Закону № 2453-VI орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, обговорює результати розгляду дисциплінарної справи за відсутності судді, стосовно якого розглядалася справа, і запрошених осіб. За результатами розгляду орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення або відмову в накладенні дисциплінарного стягнення. Рішення у дисциплінарній справі приймається більшістю від загального складу органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів. Член органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, який проводив перевірку, не бере участі в голосуванні під час прийняття рішення. 
Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Частиною шостою статті 126 Конституції України встановлено підстави для звільнення судді, однією з яких є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (пункт 3).
Порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів визначено Конституцією України та Законом № 1402-VIII.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема, в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.
Статтею 112 Закону № 1402-VIII встановлено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
Поряд із Законом № 1402-VIII з 30 вересня 2016 року набрав чинності також Закон України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя. 
Так, відповідно до статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП, яка, зокрема, ухвалює рішення про звільнення судді з посади (пункт 4 частини першої цієї статті).
Згідно з положеннями пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України до утворення ВРП її повноваження здійснює ВРЮ. ВРП утворюється шляхом реорганізації ВРЮ. До обрання (призначення) членів ВРП цей орган діє у складі членів ВРЮ протягом строку їх повноважень, але які не можуть тривати довше, ніж до 30 квітня 2019 року. Обрання (призначення) членів ВРП здійснюється не пізніше 30 квітня 2019 року.
05 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), частиною першою статті 1 якого передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Статтею 18 Закону № 1798-VIII визначено, що ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п'ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.
Згідно з положеннями частин другої, п'ятої та шостої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.
Особа, питання щодо якої має розглядатися ВРП, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.
Особа вважається належним чином повідомленою, якщо повідомлення направлено на адресу її місця проживання чи перебування або на адресу суду чи прокуратури, де така особа обіймає посаду, а за неможливості такого направлення - розміщене на офіційному веб-сайті ВРП.
На підставі абзацу другого частини третьої статті 56 Закону № 1798-VIII суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання, незалежно від причин, не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.
Частиною другою статті 57 Закону № 1798-VIII встановлено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Матеріалами справи установлено, що Указом Президента України від 02 серпня 2006 року № 663/2006 ОСОБА_4 призначений суддею Сєвєродонецького міського суду Луганської області строком на п'ять років. Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2001 року № 3783/VI позивач обраний на посаду судді вказаного вище суду безстроково, а постановою від 18 квітня 2013 року № 206-VII - на посаду судді Апеляційного суду Луганської області.
22 грудня 2014 року на адресу ВРЮ надійшла заява позивача від 17 грудня 2014 року, в якій він просив звільнити його з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням.
Вказана заява разом з матеріалами була передана на розгляд секції ВРЮ з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад.
У зв'язку з набранням чинності законами України від 08 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» та від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» ВРЮ у період з 11 квітня 2014 року по 04 червня 2015 року не здійснювала своїх повноважень через відсутність складу цього органу, передбаченого Конституцією України. 
ВРЮ набула повноважень 04 червня 2015 року та розпочала свою діяльність у новому складі, провівши 09 червня 2015 року перше засідання відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції».
На засіданні ВРЮ 09 червня 2015 року були прийняті рішення про обрання голови та заступника голови ВРЮ, про створення секцій ВРЮ та їх персональний склад, а також затверджено штат цього органу.
Після набуття ВРЮ повноважень заяву позивача було винесено на засідання секції ВРЮ з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад на 12 жовтня 2015 року та було вирішено рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням.
Під час підготовки матеріалів до розгляду та прийняття ВРЮ рішення щодо внесення подання про звільнення позивача з посади судді за власним бажанням було виявлено обставини, які могли б свідчити про порушення ОСОБА_4 присяги судді. Оскільки такі обставини потребували ретельної перевірки органом, уповноваженим здійснювати дисциплінарне провадження, ВРЮ 22 жовтня 2015 року прийняла рішення № 797/0/15-15 про звернення із заявою щодо перевірки наявності в діях судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_4 ознак дисциплінарного правопорушення та порушення присяги судді до Комісії, яка відповідно до частини першої статті 94 Закону № 2453-VІ здійснювала дисциплінарне провадження щодо суддів місцевих та апеляційних судів. 
У зв'язку з цим розгляд заяви позивача про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням було зупинено до вирішення ВККС питання щодо дисциплінарної відповідальності судді.
Рішеннями Комісії від 16 вересня 2016 року № 1564/дп-16 та від 28 вересня 2016 року № 1776/дп-16 було відкрито дисциплінарні справи стосовно суддів, зокрема і щодо ОСОБА_4, за ознаками дисциплінарного проступку. Рішенням ВККС від 14 грудня 2016 року № 1924/дп-16 вказані дисциплінарні справи об'єднано в одне провадження, якому присвоєно № 8вк-8857/15 та передано члену Комісії Прилипку С. М.
За наслідками розгляду дисциплінарної справи в порядку, передбаченому пунктом 31 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, ВККС 11 січня 2017 року прийняла рішення № 3/дп-17 про притягнення, зокрема, судді ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності з підстави, установленої пунктом 3 частини першої статті 106 цього Закону, та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади судді (пункт 6 частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII). Рішення мотивоване тим, що встановлені в ході перевірки обставини свідчать про неналежну поведінку судді ОСОБА_4, а також дають підстави вважати, що позивач вчинив дії, які порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя.
На засідання Комісії суддя Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_4 повторно не з'явився, про дату, місце та час засідання він був проінформований оголошенням, розміщеним на офіційному веб-сайті ВККС. За таких обставин розгляд дисциплінарної справи здійснювався за відсутності судді.
01 лютого 2017 року на адресу ВРП, утвореної відповідно до пункту 16-1 розділу XV Конституції України, підпунктів 4, 5 розділу III Закону № 1798-VIII, надійшло рішення Комісії від 11 січня 2017 року № 3/дп-17, яким до ОСОБА_4 застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді. Разом з указаним рішенням до ВРП надійшли матеріали дисциплінарної справи стосовно позивача.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу матеріалів між членами ВРП згадане рішення ВККС та матеріали дисциплінарної справи передані члену ВРП Мамонтовій І. Ю. для розгляду.
Через відсутність поштового зв'язку з тимчасово окупованою територією Луганської області та міста Луганська суддя ОСОБА_4 був повідомлений про дату та час засідання ВРП у порядку, визначеному частиною шостою статті 30 Закону № 1798-VIII, шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-сайті ВРП.
На засідання ВРП позивач не з'явився, тому, обговоривши можливість подальшого розгляду матеріалів щодо звільнення без присутності судді, ВРП вирішила розглядати матеріали, зокрема, стосовно ОСОБА_4 за його відсутності.
На засіданні ВРП член ВРП Мамонтова І. Ю. доповіла відповідні матеріали та дійшла висновку про наявність підстав для звільнення вказаного судді з посади за вчинення істотного дисциплінарного проступку. 
За результатами розгляду рішення ВККС від 11 січня 2017 року № 3/дп-17 та матеріалів дисциплінарної справи ВРП 23 березня 2017 року прийняла рішення № 596/0/15-17 про звільнення, зокрема, ОСОБА_4 з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
З копії оскаржуваного рішення ВРП та витягу з протоколу засідання цього органу від 23 березня 2017 року№ 17 убачається, що на засіданні ВРП були присутніми 17 її членів, 16 з яких проголосували за звільнення позивача з посади судді.
06 червня 2017 року ВРП постановила ухвалу № 1410/0/15-17 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_4 про звільнення з посади судді Апеляційного суду Луганської області за власним бажанням у зв'язку із прийняттям рішення про його звільнення з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Ураховуючи наведене, ВеликаПалата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що розгляд питання про звільнення судді з посади здійснено ВРП в порядку, передбаченому главою 6 Закону № 1798-VIII, оскаржуване рішення відповідача від 23 березня 2017 року № 596/0/15-17 ухвалено повноважним складом ВРП, підписано усіма ї членами, які брали участь у його ухваленні. Дотримано відповідачем і вимоги закону щодо повідомлення судді про дату, час та місце засідання ВРП.
При цьому залишення без розгляду заяви ОСОБА_4 про його звільнення з посади судді за власним бажанням з огляду на наявність рішення про звільнення судді за вчинення істотного дисциплінарного проступку узгоджується з вимогами Регламенту ВРП, за змістом пункту 15.7 якого якщо на момент розгляду ВРП питання про звільнення судді цей суддя звільнений з посади або його повноваження припинені, заява (висновок, подання) залишається без розгляду.
На вимогу пункту 3 частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII оскаржуване рішення ВРП містить і мотиви його прийняття та визначені законом підстави для звільнення позивача з посади судді. Так, мотивами рішення про вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, а відтак і про наявність підстав для притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності за пунктом 3 частини першої статті 106, пунктом 6 частини першої статті 109 Закону № 1402-VІІІ та звільнення його з посади судді відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, стали такі обставини:
1) після того, як за Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 591/2011 Апеляційний суд Луганської області у зв'язку з бойовими діями в місті Луганську переміщено до міста Сєвєродонецька Луганської області, суддя ОСОБА_4 з дати відновлення роботи Апеляційного суду Луганської області (17 лютого 2015 року) після вимушеної зміни місця його розташування так і не приступив до виконання своїх посадових обов'язків і на роботу не з'явився. Зазначені обставини підтверджено численними актами про відсутність судді на робочому місці і табелями обліку робочого часу, які надав голова Апеляційного суду Луганської області, а також відомостями з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області;
2) наявність інформації, отриманої з мережі Інтернет, яку підтверджено Службою безпеки України та Прокуратурою Луганської області (лист Прокуратури Луганської області від 29 квітня 2016 року, лист Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 15 липня 2016 року), відповідно до якої суддя ОСОБА_4, перебуваючи у місті Луганську, брав участь у створенні так званого законодавства «ЛНР», зокрема, земельного кодексу «ЛНР», що доступно за гіперпосиланням: https://nslnr.su/zakonodatelnaya-deyatelnost/zakonoproekty/1940/.
Перевіряючи обґрунтованість висновку ВРП щодо наявності підстав для притягнення судді ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності та звільнення його з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, Велика Палата Верховного Суду зважає на таке.
Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду (пункт 1 частини 9 статті 109 Закону № 1402-VIII).
У Рішенні Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 наголошено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок. Присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді. Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства.
Кодексом суддівської етики, затвердженим XI черговим з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року, визначено, що: суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду (стаття 1); суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та проінформованої людини його поведінка була бездоганною (стаття 3).
Пунктом 33 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) «Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії» визначено, що судді повинні поводитися доброчесно як під час виконання своїх функцій, так і в особистому житті, відповідати за свою поведінку, якщо це входить до загальноприйнятих норм.
Відповідно до пункту 8 Висновку № 3 (2002) КРЄС щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, повноваження, що надані суддям, тісно пов'язані з цінностями правосуддя, справедливості та свободи. Стандарти поведінки, які застосовуються до суддів, випливають з цих цінностей і є передумовами довіри до здійснення правосуддя.
У справі встановлено, що ВРЮ не вносила до Верховної Ради України подання про звільнення судді за власним бажанням, оскільки виникли обставини, які ставили під сумнів можливість прийняття такого рішення та потребували відповідної перевірки. Тож ОСОБА_4 на дату прийняття оскаржуваного рішення ВРП був суддею Апеляційного суду Луганської області. Цей статус вимагав від позивача як судді сумлінного виконання посадових обов'язків і водночас зобов'язував до добропорядної, законослухняної та етичної поведінки, яка б забезпечувала і утверджувала суспільну довіру до суду.
Суддя ОСОБА_4 з огляду на посаду, яку він тривалий час обіймав, не міг не усвідомлювати того, що відмова від виконання посадових обов'язків за відсутності рішення Верховної Ради України про його звільнення з посади за власним бажанням, окрім того, що є неприйнятними для судді з морально-етичних міркувань, є ще й підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки свідчить про нехтування обов'язками судді.
Сам факт подання заяви про звільнення за власним бажанням за відсутності постанови Верховної Ради України про звільнення з цієї підстави не звільняє від виконання посадових обов'язків і не може слугувати приводом порушувати законодавство України.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що встановлені у цій справі обставини щодо проживання позивача на території, підконтрольній незаконному самопроголошеному формуванню «ЛНР», яке відверто веде бойові дії на цій території, на якій не діють і не виконуються вимоги законодавства України, і небажання з цієї причини продовжувати працювати суддею суду, переміщеного на підконтрольну Україні територію, а також участь у створенні так званого законодавства «ЛНР» - не є і не можуть бути сумісними з наданням такій особі правового статусу носія судової влади і тих державних гарантій, які з ним пов'язані. 
Обставини, які стали підставою дисциплінарного провадження ВККС, підтверджені ВРП, а також правильно оцінені при розгляді цієї справи судом першої інстанції, вказують на обґрунтованість висновків ВРП про те, що дії судді ОСОБА_4 підривають авторитет правосуддя, порочать звання судді та беззаперечно є істотним дисциплінарним проступком, що не сумісний зі статусом судді, а також свідчать про свідоме нехтування ним обов'язками судді і порушення морально-етичних принципів поведінки судді, що є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності за пунктом 3 частини першої статті 106, пунктом 6 частини першої статті 109 Закону № 1402-VІІІ та для звільнення судді відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
З огляду на викладене ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що рішення відповідача про звільнення судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_4 на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України є обґрунтованим та відповідає принципу пропорційності.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено внаслідок повного з'ясування обставин справи, що мають значення для її вирішення, з дотриманням норм процесуального права та ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, ВеликаПалата Верховного Суду вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року - без змін.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
2. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 11 червня 2018 року.
 
Головуючий                                                                                                          В. С. Князєв
 
Суддя-доповідач   О. С. Золотніков 
 
Судді:                                    С. В. Бакуліна Л. І. Рогач
 
В. В. Британчук І. В. Саприкіна
 
О. Р. Кібенко   О. М. Ситнік
 
Л. М. Лобойко   О. С. Ткачук
 
Н. П. Лященко     В. Ю. Уркевич
 
                                               О. Б. Прокопенко О. Г. Яновська
 
Повний текст постанови підписано 09 липня 2018 року.