Постанова
Іменем України 
 
13 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 344/14106/17
провадження № 61-10706св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року у складі судді Пастернак І. А. та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 січня 2018 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В., Горейко М. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2017 року Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області Міністерства юстиції України звернулось до суду з клопотанням про надання дозволу на виконання на території України рішення Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року у справі № 2?2/2016 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на лікування неповнолітніх дітей. 
 
Рішенням Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на лікування дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1 000 лей, щомісячно, починаючи з часу подання позовної заяви до суду - 19 квітня 2005 року до 26 жовтня 2010 року та починаючи з 26 жовтня 2010 року у розмірі 600 лей щомісячно на лікування неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 до її одужання. 
 
09 жовтня 2016 року Апеляційна Палата Кишинева постановила ухвалу, якою залишила в силі рішення Суду Бендер від 23 лютого 2016 року.  
 
Оскільки ОСОБА_2 добровільно рішення Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року не виконує, Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області Міністерства юстиції України просило задовольнити клопотання, визнати та звернути до виконання зазначене рішення іноземного суду. 
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 07 грудня 2017 року клопотання Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Міністерства юстиції України задоволено. 
 
Визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року у справі № 2-2/2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових коштів на лікування неповнолітніх дітей. 
 
Відповідно до рішення Суду Бендер (Республіка Молдова)  від 23 лютого 2016 року у справі № 2-2/2016 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на лікування дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1 000 лей, що за курсом Національного банку України станом на 07 грудня 2017 року становить 1 577 грн 38 коп., щомісячно, починаючи з моменту подання  позовної заяви до суду, 19 квітня 2005 року, по 26 жовтня 2010 року і починаючи з 26 жовтня 2010 року у розмірі 600 лей, що за курсом Національного банку України станом на 07 грудня 2017 року становить 964 грн 43 коп., щомісячно на лікування неповнолітньої ОСОБА_4, і до її одужання. 
 
Визначено, що додаткові витрати на лікування дітей необхідно перераховувати ОСОБА_1 на банківські реквізити: Prin prezenta BC Moldova-Agroindbank SA fil.Anenii-Noi cod НОМЕР_3 confirma,existenta contului de curent in USD, deschis pentru persoana fizica Romaniuc Elana, buletin de identitate НОМЕР_1 eliberat la 09.09.2016 de IS CRIS REGISTRU, cod personal НОМЕР_2.
Rechizite bancare:
Contul cerrent (IBAN) in EURO: НОМЕР_4
Banca beneficiarului: BC Moldova-Agroindbank SA filiala Anenii Noi
SWIFT: AGRNMD2X
Banca intermediara:ACC. No.890-0223-103, Bank of New York, New-York, USA
SWIFT: IRVTUS3N.
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач був своєчасно та належним чином повідомлений про день, час, місце розгляду справи та знав про ухвалене 23 лютого 2016 року Судом Бендер рішення і оскаржив його у апеляційному порядку. Вказане рішення набрало законної сили та на території Республіки Молдова не виконувалось. Суд першої інстанції не встановив підстав, передбачених статтею 396 ЦПК України 2004 року, для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення Суду Бендер від 23 лютого 2016 року. На підставі викладеного та з урахуванням положень Договору між Україною та Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 13 грудня 1993 року суд задовольнив клопотання Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Міністерства юстиції України.
 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області 04 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року - без змін. 
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, встановив відсутність підстав, передбачених статтею 468 ЦПК України 2004 року, для відмови у визнанні та зверненні до виконання рішення Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року. Крім того, встановлено, що вказане рішення суду пред'явлено до примусового виконання в Україні у строки, визначені статтею 463 ЦПК України 2004 року. Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування законної ухвалу суду першої інстанції. 
 
ОСОБА_2 у касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання про примусове виконання рішення іноземного суду на території України. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення вказаного вище клопотання, оскільки воно оформлене з порушенням частини першої статті 466 ЦПК України та не відповідає вимогам частини третьої статті 466 ЦПК України, так як до нього не додано документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що рішення іноземного суду, згідно зі статтею 463 ЦПК України, яким стягнуто періодичні платежі, може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки, однак рішенням Суду Бендер (Республіка Молдова) стягнуто з нього додаткові витрати на лікування дітей за період з 19 квітня 2005 року по 26 червня 2010 року, тобто поза межами трирічного строку. Крім того, рішення Суду Бендер (Республіка Молдова) суперечить нормам цивільного судочинства України, оскільки містить умову про стягнення з відповідача додаткових витрат на лікування у строк до одужання дитини, що значно порушує права відповідача як громадянина України. 
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на лікування дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1 000 лей, щомісячно, починаючи з часу подання позовної заяви до суду - 19 квітня 2005 року, до 26 жовтня 2010 року та починаючи з 26 жовтня 2010 року у розмірі 600 лей щомісячно на лікування неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 до її одужання. 
 
Ухвалою АпеляційноїПалати Кишинева від 09 жовтня 2016 року рішення Суду Бендер від 23 лютого 2016 року залишено без змін.
 
Відповідно частини першої статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають у тому числі з сімейних правовідносин, що набрали законної сили. 
 
Частиною першою статті 462 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду визнаються і виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. 
 
Статтею 48 Договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 13 грудня 1993 року, ратифікованого Україною Законом від 10 листопада 1994 року (надалі - Договір між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу) встановлено, що за умов, передбачених цим Договором, Договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення судів з цивільних справ, винесені на території іншої Договірної Сторони. 
 
Стаття 49 вказаного Договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу визначає наступні умови, за яких рішення Договірної Сторони визнаються і виконуються: 1) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території рішення було винесено, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов'язань, також рішення, що не набрали законної сили, але підлягають виконанню; 2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а у випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності, - належного представництв, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином; 4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї Договірної Сторони, де рішення має бути визнане і виконане; 6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим Договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане. 
 
Відповідно до наявних в матеріалах справи довідок суду Аненій Ной філіалу Бендер Вищої ради магістратури, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішення Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року у справі № 2-2/2016 за позовом ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на лікування неповнолітніх дітей набрало законної сили 09 грудня 2016 року та підлягає виконанню; на території Республіки Молдова воно не виконувалось; відповідач ОСОБА_2 був вчасно та належним чином повідомлений про день, місце та час судового засідання, що підтверджується наявними у справі матеріалами. 
 
У рішенні Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року зазначено, що з урахуванням того, що відповідачем у зазначеній справі є громадянин України, то суд при її вирішенні керувався умовами Договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах.
 
Ухвалою Суду Бендер (Республіка Молдова) від 10 лютого 2011 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 до компетентних органів держави Україна за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 неодноразово направлялись судові доручення для проведення процесуальних дій: вручення відповідачу позовної заяви з додатками, повістки про день, час та місце розгляду справи та про допит ОСОБА_2 як відповідача у справі. Ці доручення залишились без виконання державою Україна. У зв'язку із тим, що компетентні органи України тривалий час виконували доручення, однак позовна заява разом із доданими до неї документами та судовою повісткою відповідачу не була вручена, суд, зважаючи на те, що справа переглядається повторно, дійшов висновку про те, що направлення доручення компетентним органам України для проведення процесуальних дій призведе до затягування розгляду справи, і, врахувавши інтереси неповнолітніх дітей, дійшов висновку про сповіщення відповідача про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому поштового відправлення за місцем проживання. 
 
Крім того, Суд Бендер розглянув справу на підставі частини першої статті 206 ЦПК Республіки Молдова за відсутності відповідача ОСОБА_2, але приймаючи до уваги його позицію по справі, оскільки письмові пояснення відповідача були надані суду електронною поштою (п. 58-59, п. 93 рішення Суду Бендер). Рішення Суду Бендер (Республіка Молдова) від 10 лютого 2011 року переглядалось в апеляційному порядку саме за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Дані обставини вказують на те, що відповідачеві було відомо про розгляд справи про стягнення з нього додаткових витрат на лікування дітей і, більше того, він давав пояснення по цій справі.
 
З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що при вирішенні спору Судом Бендер були дотримані норми процесуального права в частині належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи. Доводи касаційної скарги про незаконність оскаржуваних судових рішень у цій частині є необґрунтованими та не доведеними належними доказами. 
 
Крім того, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо пропуску заявником строку, передбаченого статтею 463 ЦПК України, протягом якого рішення суду іноземної держави може бути пред'явлено до виконання на території України, зважаючи на наступне. 
 
Відповідно до статті 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.
 
Рішенням Суду Бендер (Республіка Молдова) від 23 лютого 2016 року стягнуто з відповідача додаткові витрати на лікування дітей за період, починаючи з  19 квітня 2005 року.
 
Зважаючи на те, що вказане рішення Суду Бендер набрало законної сили 09 грудня 2016 року, а клопотання про його примусове виконання подано до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 26 жовтня 2017 року, тому строк, передбачений статтею 463 ЦПК України 2004 року, заявником не пропущений. Крім того, рішення іноземного суду про стягнення періодичних платежів може бути пред'явлене до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки. Тобто ця норм процесуального права визначає саме строк звернення до виконання рішення суду іншої держави та не стосується періоду, за який стягнуто вказані щомісячні платежі. Враховуючи триваючий характер аліментних зобов'язань і положення статті 463 ЦПК України, право на звернення із клопотанням про визнання і надання дозволу на виконання на території України іноземного судового рішення не обмежується трирічним строком і може бути реалізовано у будь-який час, за який присуджено аліменти. 
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Отже, доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки доказів, є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових ухвал. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 січня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                        Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                   О. В. Білоконь

                                                                                                               Б. І. Гулько

                                                                                                              Є. В. Синельников 

                                                                                                              Ю. В. Черняк