Постанова
Іменем України
 
31 травня 2018 року
м. Київ
справа № 460/793/15-к
провадження № 51-4220 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого                         ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                              ОСОБА_6 ,
 
розглянула у відкритому судовому засіданні спільну касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , та засудженого ОСОБА_7 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 4201440410000032, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 414 КК України.   
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Яворівського районного суду Львівської області 21 червня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 414 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України (в редакції Закону України № 1254-VI від 14.04.2009).
Вирішено питання процесуальних витрат у провадженні. 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи військовослужбовцем військової частини – польова пошта НОМЕР_1 та перебуваючи на посаді начальника майстерні технічного обслуговування засобів зв`язку 2 взводу регламенту та ремонту ремонтної роти батальйону матеріально-технічного забезпечення, 05 червня 2014 року, близько 16.30 год., на території військової частини за адресою: АДРЕСА_2 , під час проведення заняття з тактичної підготовки з особовим складом, допустив порушення правил поводження з вибуховим предметом, що становить підвищену небезпеку для оточення, а саме порушення п. 3.1.3. розділу вимог ІІІ «Вимог безпеки під час проведення навчань і занять» методичного посібника «Вимоги безпеки під час проведення навчань і занять з бойової підготовки» Міністерства оборони України та вимог проведеного інструктажу з техніки безпеки перед заняттям, кинувши один наявний у нього вибуховий пакет в напрямку потерпілого ОСОБА_8 , на відстань від нього до 4 метрів, при цьому, останній не бачив куди вибуховий пакет впав, здійснив перекочування та потрапив на вибуховий пакет, який підірвався під ним, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 тілесне ушкодження середньої тяжкості.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У спільній касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 і засуджений ОСОБА_7 ставлять питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 і призначення нового розгляду у суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. На їх думку, апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги про безпідставність засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 414 КК України. Вважає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б доводили вину засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 414 КК України. 
У запереченні на спільну касаційну скаргу прокурор, посилаючись на безпідставність доводів, просив залишити її без задоволення.  
Під час судового розгляду захисник ОСОБА_6 підтримав подану спільну касаційну скаргу та просив її задовольнити
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор вважав, що підстав задоволення спільної касаційної скарги захисника та засудженого немає, а тому просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.  
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 414 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписівст. 94 КПК України.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який вказав, що під час заняття з тактичної підготовки він входив у групу захисту блокпосту, а засуджений ОСОБА_7 – нападу, коли вибуховий пакет перед ним впав, він зробив переворот і в цей час стався вибух. Вибуховий пакет, зі слів очевидців даної події, кинув ОСОБА_7 . Крім показання потерпілого, винуватість ОСОБА_7 підтверджується: показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 про обставини події; свідка ОСОБА_13 , який був залучений в якості спеціаліста до розслідування даної події; даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 09 жовтня 2014 року, висновком судово-медичної експертизи № 1060 від 04 липня 2014 року, а також іншими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку. Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що саме ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 414 КК України.
При цьому, судом першої інстанції ретельно перевірялись доводи захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 про те, що у матеріалах кримінального провадження відсутні прямі докази вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і вони обґрунтовано визнані безпідставними.
Суд першої інстанції, розглянув справу дотримуючись кримінального процесуального закону та постановив вмотивований вирок, який відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
За змістом ст. 94 КПК Україниоцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Колегія суддів установила, що суд першої інстанції дотримався вимог цієї норми закону.
Отже, правильно проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 414 КК України. З даними висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд.Суд касаційної інстанції також погоджується з ними, оскільки вони підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
При призначенні засудженому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно дост. 12 КК Україникласифікується як злочин середньої тяжкості, дані про особу ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Взявши до уваги всі наведені обставини, суд, призначаючи покарання, зробив висновок щодо можливості виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. 
При перегляді справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який вважав, що у кримінальному провадженні відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 414 КК України, вказаний суд ретельно перевірив ці доводи та обґрунтовано визнав їх безпідставними. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогамст. 419 КПК України.
Колегія суддів вважає, що призначене судом, у межах санкції ч. 1 ст. 414 КК України,ОСОБА_7  покарання є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК Українидля скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних вимог захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а спільну касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , та засудженого ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_14                                      ОСОБА_3