ПОСТАНОВА
Іменем України

23 травня 2018 року 
Київ
справа №808/9013/15
провадження №К/9901/11487/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М.І.,
суддів:  Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 808/9013/15
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Бердянського міського відділу Головного управління Бердянського міського відділу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування наказу та поновлення на посаді, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року (головуючий Нечипуренко О.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2016 року (колегія суддів: Бишевська Н.А., судді Добродняк І.Ю., Семененко Я.В.),
в с т а н о в и в :
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі - ГУ НП), Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - ГУ МВС), Бердянського міського відділу Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - також Міський відділ ГУ МВС), в якому, з урахуванням останніх уточнених позовних вимог від 24 лютого 2016 року, просила:
визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС № 416 о/с від 5 листопада 2015 року в частині звільнення з 6 листопада 2015 року у запас Збройних Сил майора міліції ОСОБА_1, старшого слідчого слідчого відділення Бердянського міського відділу, через скорочення штатів;
поновити ОСОБА_1 на попередній посаді в Міському відділі ГУ МВС;
зобов'язати ГУ НП прийняти ОСОБА_1 на посаду старшого слідчого відділення Бердянського відділу поліції ГУ НП;
нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 6 листопада 2015 року до винесення рішення судом і стягнення його з Міського відділу ГУ МВС України.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що попередження про наступне звільнення у зв'язку зі скороченням штатів їй не вручали, пропозицій щодо переведення на іншу посаду їй також не надходило, хоча, на думку позивача, у Міському відділ ГУ МВС достатньо посад, на яких вона могла б проходити службу і обов'язком відповідача є вжити всіх можливих заходів для працевлаштування працівника. Також позивач зазначила, що відповідає вимогам до поліцейського  і від служби в поліції не відмовлялася. За таких обставин вважає, що звільнення її з органів внутрішніх справ та відмова від переведення на службу в поліції є неправомірними. 
Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 24 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовив. 
У касаційній скарзі позивачка просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове про задоволення позову. 
Свої вимоги мотивує тим, що її звільнили з суттєвими порушеннями вимогами трудового законодавства (без попередження про наступне звільнення, без пропозицій інших посад, на яких вона могла б продовжити службу), а також без урахування її бажання продовжувати службу в поліції, що з огляду на положення пункту 9 розділу ХІ Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) є підставою для того, щоб вирішити питання про призначення її на посаду в органі поліції. 
Покликання відповідача на наявність постанови Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 12 вересня 2006 року, якою її притягнено до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбаченого статтею 5 Закону України «Про боротьбу з корупцією» як обставини, яка свідчить про невідповідність її вимогам до поліцейського, вважає безпідставними, позаяк з часу притягнення до адміністративної відповідальності минуло більше року, тож за правилами статті 39 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП) вона вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. 
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС), передбачено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою від 10 серпня 2016 року Вищий адміністративний суд України відкрив провадження за вказаною касаційною скаргою. 
30 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді як суду касаційної інстанції в адміністративних справах. 
Ухвалою від 31 січня 2018 року суддя-доповідача цього суду прийняв вказану касаційну скаргу до провадження.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ та мала спеціальне звання майора міліції. 
Позивач перебувала на посаді старшого слідчого слідчого відділення Бердянського міського відділу ГУ МВС. 
Наказом ГУ МВС № 416 о/с від 5 листопада 2015 року «По особовому складу» ОСОБА_1 згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону № 580-VIII звільнено з органів внутрішніх справ з 6 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення). 
Не погодившись з правомірністю свого звільнення, ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що про свій намір проходити службу в поліції працівник міліції повинен виявити протягом трьох місяців з дня опублікування Закону № 580-VIII і такий намір  може бути оформлений рапортом, який у разі необхідності може реєструватися в підрозділі документального забезпечення органу або підрозділу, в якому проходить службу така особа. Суди констатували, що у встановлений строк ОСОБА_1 не надала доказів подання керівнику Міського відділу ГУ МВС та/або керівнику ГУ МВС рапорту щодо проходження служби в поліції, що свідчить про відсутність її волевиявлення як умови для прийняття в новоутворений правоохоронний орган. 
Суди зазначили, що за правилами пункту 8 розділу ХІ Закону № 580-VIII з моменту опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що повідомлені про майбутнє звільнення  через скорочення штатів. З огляду на те, що позивачка повідомлена про майбутнє звільнення і протягом встановленого строку не виявила бажання проходити службу в поліції, її звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку зі скороченням штатів (пункт 64 «г» Положення) є правомірним. Посилання відповідача на притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного правопорушення як свідчення невідповідності її кандидатури вимогам до поліцейського суди розцінили як безпідставне, позаяк підставою її звільнення слугувала не ця підстава, а скорочення штатів. 
Колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій поспішними та помилковими і при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до пункту 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; ч.7 ст.15 та ч.5 ст.21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.
Закон № 580-VIII опублікували 6 серпня 2015 року та він набрав чинності 7 листопада 2015 року. 
Водночас, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону набрали чинності з наступного дня після опублікування -  з 7 серпня 2015 року.
Згідно з пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Відповідно до пунктів 9, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. 
Відповідно до пункту 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.
Відповідно до статті 18 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв'язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.
Норми аналогічного змісту передбачено пунктом 64 «г» Положення, відповідно до якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 звільнили з органів внутрішніх справ у зв'язку зі скороченням штатів. 
Скорочення штату в ГУ МВС як підстава звільнення працівників цього відомства пов'язана з утворенням Національної поліції та її територіальних органів і скороченням у зв'язку з цим всіх посад органів МВС, зокрема в Запорізькій області. 
З опублікуванням Закону № 580-VIII працівникам міліції, які мали намір проходити службу в поліції, встановлено тримісячний строк для подання відповідної заяви. За умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, вони, за їх згодою, могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення або шляхом проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. 
Тримісячний строк для подання заяви щодо проходження служби в поліції завершився 6 листопада 2015 року і, як встановлено у справі, заяви/рапорту про намір проходити службу в поліції, як це передбачено пунктом 9 розділу ХІ Закону № 580-VIII, позивачка не подавала. 
Утім, як за правилами КЗпП, так і за змістом положень спеціального законодавства, яке регулює правовідносини щодо проходження служби особами начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнення працівника у зв'язку зі скороченням штатів покладає на роботодавця певні зобов'язання щодо належного повідомлення такого працівника про звільнення, а також вжиття заходів з метою його працевлаштування. 
Тому даючи оцінку правомірності звільнення працівника міліції у зв'язку зі скороченням штатів суди, окрім іншого, повинні з'ясувати дотримання процедури звільнення. 
Так, за змістом пункту 64 «г» Положення звільнення у зв'язку зі скороченням штатів допускається лише за відсутності можливості подальшого використання на службі. 
Крім того, на працівників органів внутрішніх справ поширюються також положення трудового законодавства, зокрема ті, що встановлюють порядок вивільнення працівників (статті 42, 49-2 КЗпП). 
В аспекті спірних правовідносин колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішенні цього спору суди не з'ясовували, чи вирішувало ГУ МВС питання щодо можливого використання позивачки на службі як однієї з умов, з якою пов'язано звільнення за пунктом 64 «г» Положення, відтак чи пропонували їй інші посади для працевлаштування (з огляду, зокрема, на стаж її роботи та рівень кваліфікації чи інші обставини, які мають значення для того, щоб залишитись на службі) 
Опублікування Закону № 580-VIII, з яким пов'язано початок перебігу тримісячного строку для подання заяви щодо наміру проходити службу в поліції, не звільняє ГУ МВС як роботодавця від обов'язку виконати вимоги трудового законодавства щодо завчасного (за два місяці) вручення повідомлення про звільнення та пропозицій працевлаштування. 
Сам факт відсутності заяви про намір продовжувати службу в органах поліції, якщо не було дотримано процедури звільнення, не може бути достатнім свідченням того, що звільнення у зв'язку зі скороченням штатів відбулось правомірно. 
У цьому зв'язку слід також додати, що вирішуючи питання про правомірність звільнення при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, варто мати на увазі, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. 
Такий правовий висновок неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема у  постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14).
Тому якщо ліквідовано ГУ МВС з одночасним створенням іншого органу (ГУ НП), який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов'язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу. 
У цій справі суди попередніх інстанцій не з'ясовували питання щодо того, у який спосіб відбулось (чи відбувається) припинення ГУ МВС (як юридичної особи), відтак і наслідків, які покладає на державу обраний спосіб запровадження змін в організацію діяльності правоохоронних органів. 
З урахуванням усього наведеного, висновки судів попередніх інстанцій в цій справі, оскільки під час її розгляду не досліджено всіх доказів, є передчасними. 
Водночас, за правилами частини другої статті  341 КАС, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржені рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 3, 195, 341, 345, 349, п. 1 ч. 2 ст. 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2016 року в цій справі скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                М. І. Смокович 
Судді                                                                                          О. В. Білоус
                                                                                                    Т. Г. Стрелець