П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
22 травня 2018 року
м. Київ                                                                      
 
Справа № 800/474/16 (П/9901/197/18)
Провадження № 11-312асі18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник відповідача- КарлашД. О.,
представник Генеральної прокуратури України - Гудзь О. М.,
розглянула в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року (судді Шарапа В. М., Бевзенко В. М., Білоус О. В., Данилевич Н. А., Желтобрюх І. Л.) у справі № 800/474/16 (П/9901/197/18) за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), треті особи: Генеральна прокуратура України (далі - ГПУ), Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК), про визнання незаконним і скасування рішення та
ВСТАНОВИЛА:
27 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС про визнання незаконним та скасування рішеннявідповідача від 28 липня 2016 року № 54/вп-16 про продовження строку його відсторонення від посади судді Печерського районного суду міста Києва строком на один місяць у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначив, що оскаржуваним рішенням ВККС задоволено невмотивоване клопотання Генерального прокурора України від 06 липня 2016 року. Досудове розслідування закінчено і матеріали кримінальної справи за його обвинуваченням разом із обвинувальним актом та реєстром документів досудового провадження передані на розгляд до Вишгородського районного суду Київської області, тому це клопотання повинно бути обґрунтоване виходячи з обставин, які існують при судовому провадженні. Однак у клопотанні Генерального прокурора України, окрім цитування тексту підозри, обвинувального акта та загальних норм Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), не наведено жодного ризику, який існує на час судового розгляду справи. На думку позивача, мотивування прокуратурою клопотання про його можливість, у випадку перебування на посаді судді, знищити чи підробити речі, які мають суттєве значення для судового провадження, а також впливати на свідків, є безпідставними. Передані до суду матеріали справи не підлягають зміні або доповненню з боку обвинувачення, тому він не зможе знищити чи підробити будь-які матеріали. Крім цього, вказує на те, що в ході досудового розслідування вже були допитані свідки від обвинувачення, потерпілі, а також працівники Печерського районного суду міста Києва, про що свідчать додані Генеральним прокурором України до клопотання матеріали. Тобто ці матеріали фактично не підтверджують вказані ризики та не відповідають тим обставинам, які існували на час подання клопотання до ВККС. 
На думку позивача, рішення ВККС є необґрунтованим, оскільки в ньому вказано, що ОСОБА_4, перебуваючи на посаді судді Печерського районного суду міста Києва, користуючись наданими йому владними повноваженнями, матиме доступ до судових справ, зокрема до тієї, яка є предметом дослідження у кримінальному провадженні, та іншої документації. З матеріалів, доданих до клопотання Генерального прокурора України, вбачається, що ОСОБА_4 підозрюється у тому, що він 26 серпня 2014 року, обіймаючи посаду судді Печерського районного суду міста Києва, постановив завідомо неправосудне заочне рішення у цивільній справі № 757/805/14-ц. Проте вказана справа вилучена з Печерського районного суду міста Києва, її копія долучена до матеріалів кримінального провадження, а провадження в зазначеній справі закрито Апеляційним судом міста Києва. Також указує, що відсутні очевидні ризики впливу на свідків, а саме помічника судді та інших працівників суду, оскільки їх покази не підтверджують обвинувачення, жодний свідок або будь-який інший учасник провадження скарги на дії ОСОБА_4 за понад рік тривання кримінального провадження не подавав. Вважає надуманими мотиви щодо ризиків можливого впливу на інших осіб, що можуть бути допитані під час судового розгляду, які є учасниками кримінального провадження та братимуть участь у розгляді інших справ у Печерському районному суді міста Києва, оскільки свідки та інші учасники кримінального провадження стали відомі ОСОБА_4 із обвинувального акта та наданого прокуратурою до суду реєстру документів, при цьому процесуальне законодавство передбачає відвід або самовідвід судді, якщо для цього існує підстава, передбачена відповідною нормою процесуального закону. До того ж позивач зазначив, що ВККС перебрала на себе функцію обвинувачення, дійшовши до висновку, що клопотання мотивовано та підтверджено доказами, які в сукупності можуть вказувати на вчинення суддею умисного кримінального правопорушення. А посилання ВККС на те, що сама по собі наявність судового провадження за обвинуваченням судді у вчиненні кримінального правопорушення не узгоджується із встановленими Кодексом суддівської етики морально-етичними принципами, свідчить про те, що цей орган, навіть не дочекавшись судового рішення, вже звинуватив діючого суддю у недотриманні суддівської етики лише на підставі обвинувального акта, який ще не розглянутий судом.
Крім цього, ОСОБА_4 зазначає, що ВККС розглянула клопотання Генерального прокурора України Луценка Ю. В., яке складено і підписано з порушенням вимог Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII«Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII), оскільки такі дії вчинено останнім за наявності реального, потенційного конфлікту інтересів. Цей конфлікт полягає в тому, що 27 лютого 2012 року він ухвалив обвинувальний вирок відносно екс-міністра внутрішніх справ України Луценка Ю. В., який після призначення 12 травня 2016 року на посаду Генерального прокурора України публічно висловлювався про наявність у нього приватного інтересу щодо судді Вовка С. В.
До набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»(далі - Закон № 2147-VIII) та припинення діяльності Вищого адміністративного суду України розгляд адміністративного позову ОСОБА_4 цим судом не закінчено.
Відповідно до підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України та на підставі Закону № 2147-VIII справу за адміністративним позовом ОСОБА_4. передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суддя якого ухвалою від 15 січня 2018 року прийняв цей позов до провадження.    
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 20 лютого 2018 року відмовив у задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що оскаржуване рішення ВККС прийнято на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора України про продовження строку відсторонення ОСОБА_4 від посади судді та відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстав для його скасування немає.
Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_4 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати це рішення й ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду під час вирішення справи неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також не врахував практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції:
- не врахував, що ні статті 155, 157, 158 КПК України, ні Регламент Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затверджений рішенням ВККС від 08 червня 2011 року № 1802/зп-11 (чинний на час виникнення спірних відносин; далі - Регламент ВККС), не містять такої підстави відсторонення судді від посади, як порушення Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року; 
- протиправно визнав необґрунтованими аргументи позивача про те, що клопотання Генерального прокурора України Луценка Ю. В. подано за наявності ознак конфлікту інтересів останнього, та не надав належної правової оцінки факту недотримання Генеральним прокурором України як суб'єктом, на якого поширюється дія Закону № 1700-VII (підпункт «а» пункту 1 частини першої статті 3), вимог частини п'ятої статті 28 цього Закону щодо звернення до НАЗК для отримання підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, а також проігнорував, що Генеральний прокурор України згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 77 КПК України не мав права брати участь у справі за обвинуваченням судді Вовка С. В. з огляду на явні ознаки його зацікавленості у результатах розслідування цього кримінального провадження; 
- порушив принцип верховенства права, вказавши в оскаржуваному рішенні, що саме позивач мав повідомити ВККС про наявність конфлікту інтересів у Генерального прокурора України щодо нього в той час, коли це є прямим обов'язком особи, уповноваженої на виконання функцій держави, який чітко визначений законом. До того ж порушенням вказаного принципу є також висновок суду про те, що згідно з вимогами законодавства виключно Генеральний прокурор України може вносити клопотання про відсторонення судді від посади, делегування зазначеної функції іншим особам незалежно від обставин законом не передбачено. На думку позивача, наявність реального конфлікту інтересів у Генерального прокурора України щодо нього та не передбачення законом можливості внесення клопотання про відсторонення судді від посади іншими особами спричинило стан правової невизначеності;
- порушив порядок дослідження доказів, оскільки не були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, клопотання про допит яких було задоволено в ході розгляду справи Вищим адміністративним судом України.
Представники ВККС і ГПУ у відзивах на апеляційну скаргу заперечують проти вимог скаржника й зазначають, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній мотивів.
Представники відповідача і третьої особи заперечили проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, наведених у відзивах. 
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи представників ВККС і ГПУ, заслухавши доводи позивача та представників відповідача і третьої особи, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення й не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до ухвалення незаконного судового рішення. 
Велика Палата Верховного Суду установила, що Постановою Верховної Ради України від 03 лютого 2011 року № 2990-VІ ОСОБА_4 обраний на посаду судді Печерського районного суду міста Києва безстроково.
13 лютого 2015 року позивачу повідомлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 03 серпня 2015 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 направив до Вишгородського районного суду Київської області для розгляду по суті.
04 квітня 2016 року ВККС прийняла рішення № 21/вп-16, яким задовольнила клопотання Генерального прокурора України про відсторонення ОСОБА_4 від посади судді Печерського районного суду міста Києва строком на два місяці.
Вищий адміністративний суд України постановою від 02 червня 2016 року відмовив 
у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування вказаного вище рішення ВККС.
Згідно з рішеннями ВККС від 03 червня 2016 року № 38/вп-16 та 01 липня 2016 року 
№ 46/вп-16 строк відсторонення судді Печерського районного суду міста Києва Вовка С. В. від посади двічі продовжувався на один місяць.
Вищий адміністративний суд України постановою від 27 липня 2016 року відмовив 
у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ВККС від 03 червня 2016 року № 38/вп-16.
13 липня 2016 року до ВККС надійшло клопотання Генерального прокурора України про продовження строку відсторонення ОСОБА_4 від посади судді Печерського районного суду міста Києва. 
З матеріалів, доданих до клопотання Генерального прокурора України, убачається, що ОСОБА_4 підозрюється у тому, що 26 серпня 2014 року, обіймаючи посаду судді Печерського районного суду міста Києва, постановив завідомо неправосудне заочне рішення у цивільній справі № 757/17220/14-ц, яким задовольнив позов ОСОБА_12 як представника позивача ОСОБА_13, припинив право власності ОСОБА_14 на квартиру 67 в будинку 59 на вул. Звіринецькій у м. Києві та автомобіль «Порше Кайен Турбо», номер кузова НОМЕР_1, визнав за ОСОБА_13 право власності на зазначене майно та зобов'язав ОСОБА_14 передати йому це майно. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 березня 2015 року прийнято відмову ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_13 від позову, заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2014 року скасовано, провадження в цивільній справі № 757/17220/14-ц закрито. 
Копії клопотання про продовження строку відсторонення від посади та доданих до нього матеріалів було вручено позивачу в установленому порядку, про що свідчить його розписка від 11 липня 2016 року, у якій захисник-адвокат ОСОБА_2 зауважив, що клопотання складено і підписано з порушенням Закону № 1700-VII в умовах нерозв'язаного конфлікту інтересів, що є корупційним правопорушенням.
За результатами розгляду клопотання Генерального прокурора України ВККС прийняла рішення від 28 липня 2016 року № 54/вп-16 про задоволення цього клопотання та продовження строку відсторонення ОСОБА_4 від посади судді Печерського районного суду міста Києва строком на один місяць у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності.
У своєму рішенні ВККС дійшла висновку про те, що застосування такого заходу виправдовується ступенем втручання у права і свободи ОСОБА_4, потребами розгляду і завершення кримінального провадження. При цьому відповідач вказав на те, що наведені Генеральним прокурором України у клопотанні про відсторонення ОСОБА_4 від посади судді мотиви є обґрунтованими і належно підтвердженими матеріалами кримінального провадження, що містять докази, які в сукупності можуть вказувати на вчинення суддею умисного кримінального правопорушення.
Оцінюючи оскаржуване ОСОБА_4 рішення ВККС, Велика Палата Верховного Суду виходить із такого.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною четвертою статті 49 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2453-VI), яка визначає засади недоторканності судді, передбачено, що суддя може бути відсторонений від посади у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора України виключно в порядку, встановленому цим Законом. Продовження строку відсторонення судді від посади у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності здійснюється в тому ж порядку на строк не більше одного місяця. Клопотання про продовження строку такого відсторонення судді від посади подається не пізніше п'ятнадцяти днів до закінчення строку, на який суддю було відсторонено. Вимоги до клопотання про відсторонення судді від посади у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності встановлюються процесуальним законом.
Відповідно до положень частин першої, другої та третьої статті 154 КПК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу.
Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.
Відсторонення судді від посади здійснюється ВККС на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора України в порядку, встановленому законодавством.
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 158 КПК України прокурор має право звернутися з клопотанням про продовження строку відсторонення від посади, яке розглядається в порядку, передбаченому статтею 156 цього Кодексу. 
Для продовження строку відсторонення від посади прокурор має довести, що: 
1) обставини, які стали підставою для відсторонення від посади, продовжують існувати; 2) сторона обвинувачення не мала можливості забезпечити досягнення цілей, заради яких було здійснено відсторонення від посади, іншими способами протягом дії попередньої ухвали.
Частиною четвертою статті 49 та пунктом 9 частини першої статті 101 Закону 
№ 2453-VI прийняття рішення про відсторонення судді від посади у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності, а також про продовження строку такого відсторонення судді від посади віднесено до повноважень ВККС.
Порядок прийняття рішення про відсторонення судді від посади у зв'язку з притягненням його до кримінальної відповідальності визначено розділом XV Регламенту ВККС.
Так, пункт 15.1 зазначеного розділу Регламенту ВККС також містить правило, згідно з яким Комісія приймає рішення про відсторонення судді від посади на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора України в порядку, встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів», та з урахуванням положень КПК України.
Якщо Комісією буде встановлено, що клопотання Генерального прокурора України подано без дотримання вимог частини другої статті 155 КПК України, таке клопотання повертається Генеральному прокурору України з повідомленням мотивів повернення, викладених у рішенні (пункт 15.5 Регламенту ВККС). 
Відповідно до частини другої статті 155 КПК України у клопотанні зазначаються: 
1) короткий виклад обставин кримінального правопорушення, у зв'язку з яким подається клопотання; 2) правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на обставини; 4) посада, яку обіймає особа; 5) виклад обставин, що дають підстави вважати, що перебування на посаді підозрюваного, обвинуваченого сприяло вчиненню кримінального правопорушення; 6) виклад обставин, що дають підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, перебуваючи на посаді, знищить чи підробить речі і документи, які мають суттєве значення для досудового розслідування, незаконними засобами впливатиме на свідків та інших учасників кримінального провадження або протиправно перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином; 7) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання. До клопотання також додаються: 1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання; 2) документи, які підтверджують надання підозрюваному, обвинуваченому копій клопотання та матеріалів, що обґрунтовують клопотання.
Згідно з пунктом 15.6 Регламенту ВККСпід час розгляду клопотання про відсторонення судді від посади Комісія має право заслухати будь-яку особу чи дослідити будь-які матеріали, що мають значення для вирішення питання про відсторонення судді від посади. Вирішуючи питання про відсторонення судді від посади, Комісія враховує: мотиви, наведені в клопотанні Генерального прокурора України; правову підставу для відсторонення судді від посади; наслідки відсторонення судді від посади для інших осіб.
Пунктом 15.10 Регламенту ВККС передбачено, що Комісія продовжує строк відсторонення судді від посади на підставі відповідного вмотивованого клопотання Генерального прокурора України про продовження цього строку. Строк продовження відсторонення судді не може становити більше одного місяця. Клопотання про продовження строку відсторонення судді від посади подається не пізніше п'ятнадцяти днів до закінчення строку, на який суддю було відсторонено. Вимоги до клопотання про продовження строку відсторонення судді від посади у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності встановлюються процесуальним законом. 
Відповідно до пункту 15.11 розділу XV Регламенту ВККС питання про внесення на розгляд Комісії клопотання Генерального прокурора України про продовження строку відсторонення судді від посади вирішується в порядку, визначеному пунктами 15.2 - 15.4 цього розділу. Розгляд клопотання Генерального прокурора України про продовження строку відсторонення судді від посади здійснюється Комісією в порядку, передбаченому пунктами 15.5 та 15.6 цього розділу. 
Як убачається зі змісту клопотання Генерального прокурора України, необхідність у продовженні строку відсторонення позивача від посади судді мотивована тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину у сфері службової діяльності, передбаченого частиною другою статті 375 КК України, є службовою особою, яка займає відповідальне становище, обставини, які стали підставою для відсторонення ОСОБА_4 від посади, продовжують існувати. Продовження строку відсторонення від посади необхідне для запобігання подальшій його протиправній поведінці, оскільки, перебуваючи на посаді судді, він може знищити чи підробити речі й документи, які мають суттєве значення для судового провадження, незаконними засобами впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження, протиправно перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зокрема, під виглядом необхідності розгляду судових справ уникати суду під час судового розгляду.
Таким чином, клопотання Генерального прокурора України про продовження строку відсторонення від посади судді Печерського районного суду міста Києва Вовка С. В. було мотивованим та містило посилання на визначені частиною другою статті 155 КПК України обставини із наданням на їх обґрунтування копій відповідних матеріалів. 
ВККС в оскаржуваному рішенні зазначила, що його прийнято з підстави, установленої частиною четвертою статті 49 Закону № 2453-VI та статтями 154, 158 КПК України, тобто у зв'язку з притягненням судді до кримінальної відповідальності, та визнала обґрунтованими доводи Генерального прокурора України щодо необхідності у продовженні строку відсторонення судді Печерського районного суду міста Києва Вовка С. В. від посади, зокрема, у зв'язку з тим, що обставини, які стали підставою для відсторонення від посади, продовжують існувати, та наявністю ризиків вчинення зазначеною особою дій, передбачених пунктом 6 частини другої статті 155 КПК України.
Так, рішення відповідача обґрунтовано такими доводами:
- існують обґрунтовані ризики того, що позивач, перебуваючи на посаді судді Печерського районного суду міста Києва та користуючись наданими владними повноваженнями, матиме доступ до судових справ, зокрема до тієї, яка є предметом дослідження у кримінальному провадженні, та іншої документації суду. При цьому ВККС встановила, що до матеріалів кримінального провадження додано копії аркушів справи, яка є предметом дослідження у кримінальному провадженні, а оригінали перебувають у Печерському районному суді міста Києва; 
- наявні ризики можливого впливу ОСОБА_4 як судді на свідків (секретар та помічник судді), які йому підпорядковуються, а також на інших осіб (учасники кримінального провадження), що можуть бути допитані під час судового розгляду та братимуть участь у розгляді інших справ у Печерському районному суді міста Києва;
- суддя Вовк С. В. може іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, зокрема, під виглядом необхідності розгляду судових справ уникати суду під час судового розгляду.
Як на підставу для скасування рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Вовк С. В. посилається на те, що суд протиправно визнав необґрунтованими його аргументи щодо подання Генеральним прокурором України Луценком Ю. В. клопотання за наявності ознак конфлікту інтересів останнього. На думку позивача, суд першої інстанції також не надав належної правової оцінки факту недотримання Генеральним прокурором України як суб'єктом, на якого поширюється дія Закону № 1700-VII (підпункт «а» пункту 1 частини першої статті 3), вимог частини п'ятої статті 28 цього Закону щодо звернення до НАЗК для отримання підтвердження про відсутність конфлікту інтересів. При цьому суд проігнорував той факт, що Генеральний прокурор України згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 77 КПК України не мав права брати участь у справі за обвинуваченням судді Вовка С. В. з огляду на явні ознаки його зацікавленості у результатах розслідування цього кримінального провадження.
Проте Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з такими твердженнями позивача.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджено у судовому засіданні Великої Палати Верховного Суду, ОСОБА_4 був належним чином повідомлений про засідання ВККС, яке відбулось 28 липня 2016 року.
Натомість на засідання ВККС для участі у розгляді клопотання Генерального прокурора України про продовження строку відсторонення ОСОБА_4 від посади судді Печерського районного суду міста Києва позивач та його захисник не з'явилися. Відповідних документів на підтвердження наявності у Генерального прокурора України конфлікту інтересів та обґрунтування, в чому саме він полягає, позивач та його представник відповідачу не надали.
Водночас згідно з вимогами чинного законодавства виключно Генеральний прокурор України може вносити клопотання про відсторонення судді від посади та про продовження строку відсторонення судді від посади у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, делегування зазначеної функції іншим особам незалежно від обставин законом не передбачено.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у ВККС не було підстав для надання оцінки вказаним вище обставинам. До того ж у справі, що розглядається, предметом перевірки є рішення ВККС, а не наявність конфлікту інтересів у Генерального прокурора України.
Крім того, рішення ВККС містить висновок про те, що наявність судового провадження за обвинуваченням судді у вчиненні кримінального правопорушення з огляду на норми Кодексу суддівської етики не узгоджується із встановленими цим Кодексом морально-етичними принципами, згідно з якими суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
Доводи ОСОБА_4 щодо незаконності рішення у зв'язку з посиланням ВККС на порушення позивачем Кодексу суддівської етики є безпідставними, оскільки такий висновок не пов'язаний із висновком про наявність ризиків вчинення зазначеною особою дій, передбачених пунктом 6 частини другої статті 155 КПК України, що й було основним мотивом ухвалення рішення про продовження строку відсторонення від посади судді. 
Крім цього, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ВККС, розглядаючи клопотання про відсторонення судді від посади, не вирішувала ті питання, які має вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не оцінювала докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину. ВККС на підставі оцінки сукупності наданих доказів лише визначила, чи є причетність особи до вчинення злочину ймовірною та достатньою для застосування до судді такого заходу забезпечення кримінального провадження, як відсторонення від посади судді.
Не заслуговують на увагу й доводи позивача про порушення судом першої інстанції порядку дослідження доказів, а саме посилання на те, що не були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, клопотання про допит яких було задоволено в ході розгляду справи Вищим адміністративним судом України, оскільки відповідно до вимог підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглядав цю справу спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Під час відкриття розгляду справи по суті суд першої інстанції розглянув заявлене представником позивача ОСОБА_2 клопотання про допит свідка ОСОБА_10 При цьому при з'ясуванні обставин справи та дослідженні доказів стороною позивача клопотання про допит свідків заявлено не було, що підтверджується протоколом судового засідання від 20 лютого 2018 року. Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_4 не міститься клопотання про витребування нових доказів, зокрема про виклик свідків. Заяву про виклик свідків в порядку статті 92 КАС України разом з апеляційною скаргою сторона позивача до суду апеляційної інстанції також не подала. 
Велика Палата Верховного Суду відхиляє посилання ОСОБА_4 на порушення судом першої інстанції принципу верховенства права при застосуванні чинного законодавства з огляду на таке.
У частині першій статті 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплено у частині першій статті 6 КАС України. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ (частина друга статті 6 КАС України).
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі «C. Дж. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria»], заява № 1365/07, § 39, від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, § 170).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі.Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» [«Cantoni v. France»], заява № 17862/91, § 31-32), від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65).
Ураховуючи наведені висновки ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду вважає, що приписи частини четвертої статті 49 Закону № 2453-VI та частини третьої статті 154 КПК України характеризуються якістю, оскільки вони є чіткими, а їх дія є передбачуваною та не допускає інтерпретаційних сумнівів.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в оскаржуваному рішенні від 20 лютого 2018 року дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що рішення ВРП від 28 липня 2016 року № 54/вп-16 відповідає критеріям, визначеним статтею 2 КАС України.
Міркування й твердження позивача в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків оскаржуваного рішення.
До того ж, у судовому засіданні Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_4 підтвердив, що на час розгляду справи у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду та на теперішній час він не був відсторонений від здійснення правосуддя, тобто його право на працю поновлено.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, ВеликаПалата Верховного Суду вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року - без змін.
 
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
2. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 01 червня 2018 року.
 
Головуючий                                                                                                                      В. С. Князєв 
 
Суддя-доповідач     О. С. Золотніков
 
Судді:                                    С. В. Бакуліна   О. Б. Прокопенко
 
В. В. Британчук   Л. І. Рогач
 
Д. А. Гудима   І. В. Саприкіна
 
В. І. Данішевська     О. М. Ситнік
 
О. Р. Кібенко   О. С. Ткачук
 
Л. М. Лобойко     В. Ю. Уркевич
 
Н. П. Лященко     О. Г. Яновська 
 
Повний текст постанови підписано 26 червня 2018 року.