ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року 
м. Київ
Справа №  910/9823/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Білоуса В.В. - головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г. 
за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

представники сторін:
позивача - адвокат Бондаренко П.В.
відповідача - не з'явився
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельної компанії "Таврія"
на постанову Київського апеляційного господарського суду 
від 07.11.2017
у складі колегії суддів: Тищенко О.В. (головуючого), Тарасенко К.В., Іоннікової І.А.
та на рішення Господарського суду міста Києва
від 30.08.2017
у складі судді: Якименко М.М.
у справі № 910/9823/17
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельної компанії "Таврія"
до публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "ФУДТОРГ"
про визнання договору поруки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" звернулось в Господарський суд міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" про визнання договору поруки недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі № 910/9823/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

3. Не погодившись із вказаним рішенням, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 30.08.2017 по справі №  910/9823/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

4. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі №  910/9823/17 залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі №  910/9823/17 залишено без змін.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

5. 24.11.2017 товариством з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельною компанією "Таврія" до Вищого господарського суду України через Київський апеляційний господарський суд подано касаційну скаргу вих. № 24/11-2 від 24.11.2017 на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 та на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі    № 910/9823/17, підтвердженням чого є відбиток штампу відділення поштового зв'язку на конверті, в якому надійшла касаційна скарга. 

6. 04.01.2018, на підставі частини 5 статті 31 та підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ          Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, справа № 910/9823/17 Господарського суду міста Києва разом з вказаною касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельної компанії "Таврія" передана до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

7. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                                      № 910/9823/17 було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді -      Білоуса В.В., судді - Ткаченко Н.Г., судді - Жукова С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, заяви) між суддями від 26.02.2018.

8. Ухвалою Верховного Суду від 10.04.2018 відкрито касаційне провадження у справі № 910/9823/17 Господарського суду міста Києва за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельної компанії "Таврія" вих. № 24/11-2 від 24.11.2017 на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 та на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017; призначено розгляд касаційної скарги на 23.05.2018.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи, яка подала касаційну скаргу

9. Не погодившись з вказаною постановою суду апеляційної інстанції товариством з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельної компанії "Таврія" подано касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 та на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі № 910/9823/17, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов про визнання недійсним договору поруки задовольнити.

10. Вказана скарга мотивована тим, що ТОВ БТК "Таврія" як поручителем надано ТОВ "Фудторг" як боржнику за основним договором поруку за оплату в розмірі 50 000,00 грн. на підставі окремо укладеного від договору поруки договору про оплату послуг поручителя від 12.10.2012, за відсутності при цьому у поручителя відповідної ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг - поручительства, яка визначена позивачем як така в розумінні пункту 5 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", чим порушено норми чинного законодавства, зокрема, щодо регулювання ринку фінансових послуг.

11. Представник скаржника в судовому засіданні 23.05.2018 підтримав касаційну скаргу з підстав викладених в ній.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

12. 10.05.2018 товариством з обмеженою відповідальністю "ФУДТОРГ" подано відзив на касаційну скаргу, в якому останнє просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

13. Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

14. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

15. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

16. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

17. Судами попередніх інстанцій при розгляді справи було встановлено наступне.

17.1 12.10.2012 між публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК" (банк за договором) та товариством з обмеженою відповідальністю "ФУДТОРГ" (позичальник за договором) укладено договір про відкриття кредитної лінії №18-В/12/27/ЮО (далі - основний договір), згідно пункту 1.1 якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті - доларах США (далі - кредитна лінія), надає позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти (далі - кредит) в межах ліміту кредитної лінії (SLkr1), а позичальник зобов'язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені в ст.8 цього договору, і виконувати інші умови цього договору.

17.2 У цьому договорі терміном "відновлювальна кредитна лінія" позначається кредитна лінія, за умовами якої після повного або часткового повернення наданого позичальнику кредиту банк здійснює на умовах цього договору подальше кредитування позичальника в межах ліміту, зазначеного в пункті 1.2 цього договору, та до настання останнього дня дії кредитної лінії, зазначеного в пункті 1.4 цього договору.

17.3 Згідно пункту 1.2 основного договору ліміт кредитної лінії складає 1 000 000,00 (один мільйон доларів США 00 центів).

17.4 Останній день дії кредитної лінії - 12.10.2014. Кредит надається на поповнення обігових коштів позичальника (пункти 1.4, 1.5 основного договору).

17.5 Відповідно до пункту 11.3 основного договору цей договір набуває чинності з моменту підписання його банком та позичальником, скріплення печатками сторін, і діє до повного виконання зобов'язань позичальника по цьому договору.

17.6 В подальшому між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 від 23.11.2012 до договору про відкриття кредитної лінії №18-В/12/27/Ю щодо розміру, порядку нарахування та сплати процентної ставки за основним договором. Вказані договори підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

17.7 Як визначено сторонами в пункті 2.1 основного договору, належне виконання позичальником зобов'язань про цьому договору забезпечується, зокрема, порукою товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно - торгівельна компанія "Таврія" на повний розмір зобов'язань позичальника за цим договором.

17.8 При цьому забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань, передбачене пунктом 2.1 цього договору, оформляється окремими договорами, що укладаються одночасно з цим договором або після його укладення та іменуються для розуміння цього договору надалі як "Договори забезпечення".

17.9 З метою забезпечення виконання у повному обсязі зобов'язань позичальника перед банком за основним договором, 12.10.2012 між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є ПАТ "СБЕРБАНК" (кредитор за договором) та ТОВ Будівельно - торгівельна компанія "ТАВРІЯ" (поручитель за договором) укладено договір поруки (далі - договір поруки), згідно умов якого, з урахуванням договору про внесення змін і доповнень до нього від 23.11.2012 № 1, ТОВ БТК "ТАВРІЯ" відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

17.10 Обсяг відповідальності поручителя визначений умовами статті 2 договору поруки.

17.11 Відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів. В такому випадку кредитор звертається з письмовим повідомленням до поручителя про невиконання боржником зобов'язань. Поручитель протягом 10 календарних днів з моменту поштового відправлення йому кредитором письмового повідомлення або в інший термін, зазначений у такому повідомленні, зобов'язаний погасити заборгованість боржника за реквізитами, зазначеними в повідомленні (пункти 4.2, 4.3 договору поруки).

17.12 У відповідності до пункту 3 договору поруки, поручитель надає кредитору гарантії щодо наявності необхідної дієздатності на укладання та виконання договору і відсутності будь-яких обставин, що обмежують його право укласти і виконати цей договір.

17.13 Згідно пункту 6.4 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його укладення в письмовій формі і припиняється у випадку належного виконання позичальником або боржником усіх зобов'язань, передбачених в статті 2 цього договору, а також з інших підстав, передбачених законодавством України. Не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов'язання. 

17.14 Вказаний договір поруки та договір № 1 про внесення змін та доповнень до нього від 23.11.2012 підписані уповноваженими представниками кредитора та поручителя та скріплені печатками сторін. 

17.15 Крім того, 12.10.2012 між ТОВ Будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ" (поручитель за договором) і ТОВ "ФУДТОРГ" (боржник за договором) було укладено договір про оплату послуг поручителя (далі - договір про оплату послуг поручителя), згідно умов п. 1.1 якого боржник зобов'язується оплатити надані поручителем послуги (далі - послуги) щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" (далі - кредитор) за договором про відкриття кредитної лінії № 18-В/12/27 ЮО від 12.10.2012, укладеним між кредитором і боржником, з усіма можливими змінами та доповненнями.

17.16 Згідно пункту 1.2 договору про оплату послуг поручителя, послуги надані поручителем шляхом укладення з кредитором договору поруки б/н від 12.10.2012 з усіма можливими змінами і доповненнями і включають відповідальність поручителя перед кредитором в обсязі, передбаченому договором поруки.

17.17 Надання поручителем послуг підтверджується договором поруки (пункт 1.3 договору про оплату послуг поручителя).

17.18 Сторонами визначено в пунктах 3.1, 3.2 договору про оплату послуг поручителя, що вартість послуг за цим договором становить 50 000,00 грн. Боржник зобов'язаний здійснити оплату послуг у термін до 12.10.2013 включно у безготівковій формі або шляхом видачі векселя.

17.19 Відповідно до пункту 7.1 договору про оплату послуг поручителя цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими особами та кріплення відбитками печаток сторін діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним.

17.20 Зазначений договір про оплату послуг поручителя підписаний представниками поручителя та боржника і скріплений печатками сторін.

18. Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

19. Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

20. Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

21. Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

22. За приписами статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

23. Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором (стаття 548 Цивільного кодексу України).

24. Згідно вимог статті 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

25. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

26. Згідно частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

27. Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від   позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

28. За приписами частин 1, 3 статті 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник   зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій   самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

29. Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що укладений між кредитором та позивачем (поручителем) правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

30. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (стаття 553 Цивільного кодексу України). 

31. Аналізуючи зміст положень вказаної статті Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов'язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов'язання боржником вказане зобов'язання підлягає виконанню поручителем.

32. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

33. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

34. Таким чином, судова колегія погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

35. Згідно зі статтею 1052 Цивільного кодексу України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

36. Як вірно встановлено місцевим господарським судом, оскільки позичальником - ТОВ "Фудторг" не виконувались умови основного договору, з метою поновлення порушених прав банку як кредитора ТОВ "Фудторг", ПАТ "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" звернувся з позовною заявою до ТОВ Будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ" як поручителя.

37. Так, рішенням господарського суду Миколаївської області від 26.05.2015 у справі № 915/623/15 позов задоволено частково та з відповідача на користь позивача стягнуто: 1 000 000 дол. США, що еквівалентно 21 130 000 грн. - боргу, 108388, 87 дол. США, що еквівалентних 2 290 256 грн. 82 коп. - відсотків за користування кредитними коштами, 2 959 393 грн. 87 коп. - пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, 204 529 грн. 86 коп. - пені за несвоєчасну оплату відсотків за користування кредитними коштами та 73 080 грн. - понесених судових витрат по справі на сплату судового збору за подання позову, а в решті частині позову - відмовлено.

38. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.07.2015 рішення господарського суду Миколаївської області від 26.05.2015 року у справі № 915/623/15 частково змінено та викладено пункт 2 його резолютивної частини в наступній редакції: " 2. Стягнути з ТОВ "БТК "Таврія" на користь ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" : 1000000 дол. США, що еквівалентно 21 130 000 грн. боргу, 108 388, 87 дол. США, що еквівалентно 2 290 256 грн. 82 коп. відсотків за користування кредитними коштами, 2 154300 грн. 88 коп. пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, 204 529 грн. 86 коп. пені за несвоєчасну оплату відсотків за користування кредитними коштами та 70 703 грн. 88 коп. понесених судових витрат по справі на оплату судового збору за подання позову. В решті частині рішення господарського суду Миколаївської області від 26.05.2015 року у справі № 915/623/15 залишити без змін."

39. В подальшому у зв'язку із набранням вказаним судом рішенням законної сили, на виконання останнього видано накази від 11.08.2015.

40. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що факт звернення ПАТ "Сбербанк" з позовом до господарського суду Миколаївської області про стягнення з поручителя - ТОВ БТК "Таврія" боргу за договором про відкриття кредитної лінії від 12.10.2012 № 18-В/12/27/ЮО з договором № 1 про внесення змін та доповнень до нього від 23.11.2012 свідчить про реалізацію права відповідача, передбаченого спірним договором поруки від 12.10.2012.

41. Як зазначено в рішенні Господарського суду Миколаївської області від 26.05.2015 у справі № 915/623/15, заборгованість позичальника з повернення кредитних коштів становить у сумі 1000000 дол. США, еквівалентних сумі 21130000 грн., і зі сплати за користування ними відсотків у загальній сумі 108388,87 дол. США, еквівалентних   сумі 2290256 грн.82 коп.

42. У відповідності до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, в редакції чинній до 15.12.2017, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

43. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

44. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

45. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про встановленість вищезазначеним рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26.05.2015 у справі № 915/623/15, яке набрало законної сили, факту невиконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором, правомірність позовних вимог кредитора - ПАТ "Сбербанк", наявність обов'язку ТОВ БТК "Таврія" зі сплати заборгованості за основним договором та договором поруки саме на користь відповідача. 

46. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

47. Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

48. Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

49. Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

50. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

51. При цьому, зміст правочину відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

52. Позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

53. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

54. Під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами.

55. Доводи касаційної скарги (пункт 10 постанови) визнаються колегією суддів безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

55.1 Як встановлено судом апеляційної інстанції позивач, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції в обґрунтування позовних вимог про недійсність договору поруки від 12.10.2012 зазначає про порушення шляхом укладення останнього приписів чинного законодавства, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу, шляхом укладення оплатного договору поруки (враховуючи укладення між боржником та поручителем договору про оплату послуг поручителя від 12.10.2012), що, на думку скаржника, свідчить про укладення оспорюваного договору поруки з метою отримання прибутку та надання фінансової послуги (поручительства) за відсутності у позивача відповідної ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг.

55.2 У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

55.3 В силу статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

55.4 У відповідності до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

55.5 Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

55.6 Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

55.7 В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).   

55.8 Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

55.9 При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

55.10 Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

55.11 Відповідно до вимог статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

55.12 Так, за приписами статей 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

55.13 Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

55.14 Відповідно до частини 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. 

55.15 Конституційний Суд України в пункті 3.2 Рішення від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

55.16 Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

55.17 Отже, особи при укладенні угоди повинні враховувати межі дозволеності угод і призначення їх у суспільстві, дотримуватись вимог цивільного законодавства.

55.18 Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №8/5025/1402/12 від 24.12.2013.

55.19 Згідно статті 638 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

55.20 При цьому, за змістом частини 3 статті 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. 

55.21 Таким чином, проаналізувавши умови договору поруки суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що сторонами договору були погоджені усі істотні для даного договору умови, у зв'язку з чим судова колегія вважає правомірними висновки місцевого господарського суду про його укладеність.

55.22 Разом з тим, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що розділом 3 статуту ТОВ БТК "Таврія" (в редакції, зареєстрованій 22.08.2012), визначено предмет діяльності товариства. Так останній включає надання послуг, виконання робіт, виготовлення продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання, здійснення торгової, комерційної, посередницької, та іншої діяльності, що не заборонена законодавством; здійснення заходів щодо науково - технічного та соціально - економічного розвитку господарсько - виробничого та кадрового потенціалу товариства. При цьому, судами попередніх інстанцій також вірно встановлено, що визначені вказаним розділом статуту види діяльності позивача не містять такого виду діяльності як надання поручительства.

55.23 Відповідно до статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. 

55.24 Відповідно до статті 1 зазначеного Закону фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, банки, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

55.25 В свою чергу для поручителів як суб'єктів правовідносин поруки чинним цивільним законодавством спеціальні вимоги не передбачені. За загальним правилом ними можуть бути юридичні особи всіх форм власності і організаційно-правових форм та фізичні особи - громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства.

55.26 Відповідні нормативні акти можуть передбачати у певних випадках додаткові вимоги до суб'єктів, котрі виступають як поручителі, що стосується, зокрема, тих учасників цивільних правовідносин, що надають фінансову поруку (фінансові послуги).

55.27 При цьому, згідно частини 2 статті 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

55.28 Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягає надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

55.29 Зокрема, згідно пунктом 4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 № 913, орган ліцензування видає ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме, серед інших, на надання гарантій та поручительств.

55.30 Частиною 3 статті 91 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

55.31 Фінансовою послугою, відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. 

55.32 Надання поручительства за змістом статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визнається різновидом фінансових послуг та передбачає спеціальний суб'єктний склад надавача таких послуг. Визначальною ознакою надання поручительства, як фінансової послуги, є здійснення її з метою отримання прибутку.

55.33 При цьому, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій,   виходячи із аналізу положень розділу 3 статуту позивача та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ТОВ БТК "Таврія" не є фінансовою установою та учасником ринків фінансових послуг.

55.34 Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що положення статуту позивача не обмежують органи управління товариства укладати договори поруки, до яких відноситься спірний договір поруки від 12.10.2012.

55.35 Частиною 1 статті 553, частиною 1 статті 547 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. 

55.36 Отже, договір поруки укладається саме між кредитором і поручителем, оскільки безпосередньо цим договором регулюються їх права та обов'язки у разі невиконання боржником свого зобов'язання перед кредитором.

55.37 Водночас, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що він є одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов'язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов'язок у відповідності до умов договору поруки, а поручитель зобов'язаний провести таке виконання. 

55.38 Згідно зі статтею 558 Цивільного кодексу України поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові.

55.39 Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, чинним законодавством імперативно не зобов'язано поручителя укладати договір поруки на відплатній основі. Тобто вказана правова норма не забороняє суб'єктам виступати поручителями безоплатно, оскільки така можливість для осіб визнається в силу частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

55.40 Також, судами попередніх інстанції вірно встановлено, що ця позиція не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, однією з яких є свобода договору, та вимогам цивільного законодавства щодо здійснення цивільних прав, у тому числі права особи відмовитися від свого майнового права (пункт 3 частини 1 статті 3, стаття 12 Цивільного кодексу України).

55.41 Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що з тексту оспорюваного договору поруки вбачається, що останній не містить умов про його укладення поручителем з метою отримання прибутку та, що сторони уклали вказаний договір поруки з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за основним договором поручителем на випадок їх невиконання/порушення зобов'язаною за договором стороною - ТОВ "Фудторг". При цьому спірний правочин не спрямований на одержання товариством та відповідно його учасниками прибутку, а лише   спрямований на виконання фінансових зобов'язань за третю особу у значному розмірі.

55.42 Судами попередніх інстанцій також встановлено, що скаржником, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду належних та допустимих доказів того, що при укладанні договору поруки, волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

55.43 Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України учасниками спірного договору поруки є кредитор та поручитель. Обов'язок останнього надати те, до чого зобов'язався боржник, жодним чином не зв'язаний і не обумовлений ніякими зустрічними діями кредитора. 

56. З огляду на викладене, доводи скаржника, які викладені у касаційній скарзі спростовуються змістом оскаржуваних рішень і спрямовані на переоцінку доказів у справі, що відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України не входить до меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

57. Відповідно статті 309 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

58. Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України, в редакції чинній до 15.12.2017, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.  

59. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні. 

60. Оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції таким вимогам закону відповідають.

61. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі. 

62. Вказані вимоги судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних рішення та постанови були дотримані.   

63. Оскільки підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції немає, то судовий збір за подачу касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельної компанії "Таврія" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 та на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі № 910/9823/17 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі № 910/9823/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                              В.В. Білоус
Судді                                                                                                                          С.В. Жуков
                                                                                                                 Н.Г. Ткаченко