Постанова
Іменем  України
 
30 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 757/35747/14-ц
провадження № 61-5102св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник позивача - ОСОБА_4,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Газенерго-Україна»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Газенерго-Україна» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Поливач Л. Д., Вербової І. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Газенерго-Україна» (далі - ПрАТ «Газенерго-Україна») про стягнення заборгованості із заробітної плати.
Позовна заява мотивована тим, що він з 27 березня 2014 року працював у відповідача на посаді першого заступника з місячним окладом 35 000,00 грн і 27 жовтня 2014 року був звільнений у зв'язку із скороченням чисельності і штату працівників. 
Однак, всупереч вимогам статті 116 КЗпП України відповідач не виплатив у день звільнення всіх належних йому при звільненні сум та не повідомив про нараховані суми. Крім того, посилався на те, що всупереч статті 44 КЗпП України відповідач не виплатив вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Уточнивши остаточно позов, ОСОБА_3 просив стягнути заробітну плату за час щорічної відпустки тривалістю 10 календарних днів у розмірі 8 298,81 грн, заробітну плату за жовтень 2014 року у розмірі 1 478,26 грн, вихідну допомогу в розмірі 34 618,08 грн, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2 564,60 грн.
У січні 2015 року ПрАТ «Газенерго-Україна» звернулось до суду із зустрічним позовом про стягнення надмірно виплаченої заробітної плати, який згодом уточнило, і остаточно просило стягнути з ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 469,99 грн.
Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_3 помилково надмірно сплачено заробітну плату у травні 2014 року, коли він перебував на лікарняному, але не надавав листок непрацездатності на підприємство аж до серпня 2014 року, допущено помилку при розрахунку розміру допомоги з тимчасової непрацездатності, що виплачуються за перші 5 днів хвороби підприємством. 
Відповідні компенсаційні виплати за травень 2014 року були здійсненні за рахунок Фонду соціального страхування у випадку тимчасової втрати працездатності, а надмірна переплата підприємством частково була зарахована в наступних періодах.
Враховуючи взаємні грошові зобов'язання, ПрАТ «Газенерго-Україна» вважало, що є підстави для зарахування однорідних вимог за первісним та зустрічним позовами та стягнення залишку суми заборгованості після зарахування у вказаному розмірі.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Газенерго-Україна» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час щорічної відпустки в розмірі 3 194,76 грн, заробітну плату за жовтень 2014 року у розмірі 1 478,26 грн, вихідну допомогу при звільненні у розмірі 34 618,08 грн, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 2 564,60 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Газенерго-Україна» в дохід держави витрати зі сплати судового збору в розмірі 418,37 грн.
В іншій частині вимог відмовлено.
Зазначені суми визначені судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за жовтень 2014 року у розмірі 1 478,26 грн.
У задоволені зустрічного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів факт порушення його прав з боку відповідача під час звільнення щодо виплати всіх належних йому при звільненні сум, а зустрічні позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на чинних нормах трудового законодавства України.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, надав правильну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального права з дотриманням норм процесуального права.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «Газенерго-Україна» просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що підприємство провело зарахування взаємних заборгованостей, а не відрахування із заробітної плати; у цих правовідносинах допускається застосування статті 602 ЦК України; ПрАТ «Газенерго-Україна» законно та обґрунтовано здійснило зарахування належних виплат з наявних переплат ОСОБА_3 протягом періоду його перебування у трудових відносинах з підприємством; суди помилково розраховували розмір вихідної допомоги при звільненні працівника.
У серпні 2016 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Суд встановив, що наказом ПрАТ «Газенерго-Україна» від 27 березня 2014 року № 7-к ОСОБА_3 призначено на посаду першого заступника директора з 27 березня 2014 року з окладом згідно з штатним розписом.
Згідно з штатним розписом (розкладом) затвердженого наказом ПрАТ «Газенерго-Україна» від 26 березня 2014 року № 6-к, оклад за посадою першого заступника директора товариства становив 34 000,00 грн.
Наказом ПрАТ «Газенерго-Україна» від 27 жовтня 2014 року № 34-к ОСОБА_3 звільнений з посади у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників товариства та скороченням посади першого заступника директора товариства.
Частиною першою статті 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. 
Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. 
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). 
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.
Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що обов'язок відповідача з виплати позивачу при звільненні заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги при звільненні у зв'язку з скороченням, щодо яких заявлено первісний позов, є безумовним. 
Відповідач не виконав свого обов'язку щодо сплати позивачу при звільнені всіх сум, що належать йому від підприємства.
Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, серед іншого, виключно для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок.
Таким чином, законною підставою для здійснення відрахувань із заробітної плати є утворення заборгованості виключно внаслідок лічильної помилки на підставі відповідного наказу товариства - іншого трудовим законодавством не передбачено.
Виходячи з пояснень та заперечень відповідача, він визнає, що надмірна виплата була проведена позивачу не внаслідок лічильної помилки, а внаслідок помилки бухгалтера щодо підстав такого нарахування. Відповідного наказу про наявність підстав для здійсненого перерахунку та відрахувань відповідач суду не надав, а тому правових підстав вчинення відповідачем таких дій згідно з трудовим законодавством немає.
Зазначене спростовує доводи касаційної скарги щодо того, що підприємство провело зарахування взаємних заборгованостей, а не відрахування із заробітної плати, а ПрАТ «Газенерго-Україна» законно та обґрунтовано здійснило зарахування належних виплат з наявних переплат ОСОБА_3 протягом періоду його перебування у трудових відносинах з підприємством, оскільки немає підстав стверджувати про правомірність дій відповідача щодо невиплати позивачу належних при звільненні виплат, щодо яких заявлено первісний позов. 
Також безпідставними є посилання на статтю 602 ЦК України, оскільки позов із цих підстав не заявлено, а позивач у зустрічному позові наполягав на стягненні відповідно до статті 123 ЦПК України 2004 року суми у розмірі 469,99 грн як залишку заборгованості понад заявлену позивачем суму за первісним позовом. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що підстав для зарахування вимог за цими позовами немає, оскільки відповідач первісний позов не визнає, в зустрічному позові вимог, які могли б бути зараховані в рахунок первісних у разі їх задоволення, не заявляв.
Відповідно до підпункту «а» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках нарахування надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.
Згідно із пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
Для оплати часу щорічної відпустки працівникові, який пропрацював на підприємстві менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).
Відповідно до пункту 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку). 
Колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, з яким також погодився апеляційний суд, визначаючи розмір компенсації за невикористану відпустку, обґрунтовано виходив з визнаного сторонами розрахункового періоду з 01 квітня до 01 серпня 2014 року, який становить 116 днів і включає період перебування позивача на лікарняному за період з 15 травня до 01 серпня 2014 року, та визнаної сторонами частини суми фактичного заробітку за цей період у розмірі 46 070,48 грн.
Відповідно до статті 44 КЗпП України позивачу належить до виплати вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Відповідно до абзаців другого, третього пункту 8 Порядку у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що для розрахунку суми вихідної допомоги позивача в розмірі середньої місячної заробітної плати слід помножити середньоденну заробітну плату, розмір якої визнаний сторонами у сумі 1 648,48 грн, на середньомісячне число робочих днів у цьому розрахунковому періоді, яке, у свою чергу, розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи відповідача (20 робочих днів у серпні 2014 року + 22 робочі дні у вересні 2014 року/2 = середньомісячне число робочих днів за період серпень-вересень 2014 року, яке становить 21). Сума вихідної допомоги позивача в розмірі середньої місячної заробітної плати вираховується за формулою: 1 648,48 грн (середньоденна заробітна плата) х 21 (середньомісячне число робочих днів) = 34 618, 08 грн.
Зазначене спростовує доводи касаційної скарги щодо неправильного розрахунку суми вихідної допомоги та стягнення суми середньої місячної заробітної плати за 3 (три) фактично відпрацьованих позивачем дні за останні календарні перед звільненням місяці.
При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вирішила залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Газенерго-Україна»  залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. О. Лесько     С. Ю. Мартєв      В. В. Пророк      С. П. Штелик