Постанова
Іменем України 
 
30 травня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 314/4750/16-ц
 
провадження № 61-15149св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,              Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Вільнянський маслозавод» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Алуфа Олексія Володимировича,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року у складі суддів: Бабак А. М., Спас О. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариств «Вільнянський маслозавод» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Алуфа Олексія Володимировича (далі - ПАТ «Вільнянський маслозавод» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Алуфа О. В.) про визнання наказів про звільнення незаконними та їх скасування, анулювання записів в трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що згідно з наказом від 20 червня 2012 року № 141-к вона прийнята на роботу до ПАТ «Вільнянський маслозавод» на посаду лаборанта.
 
Відповідно до наказу від 29 липня 2013 року № 120/3-к їй надана відпустка по догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку з 29 липня 2013 року до 10 травня 2016 року.
 
11 травня 2016 року відповідачем її ознайомлено з наказом від 28 вересня 2015 року № 12-к про звільнення з підприємства у зв'язку з ліквідацією.
 
Після отримання наказу про звільнення, їй стало відомо, що постановою господарського суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року задоволено клопотання розпорядника майна та комітету кредиторів боржника і припинено процедуру розпорядження майном боржника -ПАТ «Вільнянський маслозавод». Повноваження розпорядника майна боржника передано             Алуфу О. В., а ПАТ «Вільнянський маслозавод» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.
 
Крім того, 11 травня 2016 року при отриманні трудової книжки, вона побачила два записи, про те, що в період знаходження у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з роботи звільнялась двічі. Перший раз - 01 лютого 2016 року на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства відповідно до наказу № 12-к та                       другий раз - за наказом від 28 вересня 2015 року № 12-к відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України, при цьому в останньому відміток про виправлення описки з посиланням на пункт «1» не було. 
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила накази відповідача               від 01 лютого 2016 року № 12-к про звільнення з підстав, передбачених пунктом 3 статті 40 КЗпП України, та наказ від 28 вересня 2015 року                         № 12-к про звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України визнати незаконними та скасувати; поновити її на попередній посаді, яку займала до звільнення. Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також за затримку розрахунку, починаючи з 11 травня 2016 року і до моменту винесення судом рішення про поновлення на роботі. В рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на її користь 50 000,00 грн.
 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 28 вересня 2015 року № 12-к про звільнення із займаної посади ОСОБА_4, виробника сиру, з 28 вересня 2015 року з причин ліквідації підприємства. Поновлено ОСОБА_4 на посаді виробника сиру ПАТ «Вільнянський маслозавод». У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач в порушення вимог частини другої статті 40 КЗпП України звільнив позивача в період перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29 липня 2013 року до 10 травня 2016 року, тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 28 вересня                    2015 року № 12-к про звільнення ОСОБА_4 та поновлення її на посаді виробника сиру ПАТ «Вільнянський маслозавод» підлягають задоволенню. З моменту визнання ПАТ «Вільнянський маслозавод» банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у справі (15 вересня 2015 року), позивач не виконувала трудові функції на підприємстві з підстав перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Щодо відмови в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, то позивачем у відповідності до вимог статті 60 ЦПК України не надано доказів заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня               2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Вільнянський маслозавод» в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Алуфа О. В. про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди закрито.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що у разі якщо припинення юридичної особи без правонаступництва відбулось до ухвалення рішення суду першої інстанції, або якщо відбулось після ухвалення рішення судом першої інстанції та встановлено факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції має скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 205, частин першої статті 310 ЦПК України. У разі, якщо припинення юридичної особи без правонаступництва відбулось після ухвалення рішення суду першої інстанції, але судом не встановлено факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції має залишити рішення суду першої інстанції без змін на підставі частини другої статті 310 ЦПК України. Пунктом 7 частини першої статті 205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо ліквідовано юридичну особу, яка була однією із сторін у справі.
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції у частині закриття провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 240-1 КЗпП України, у разі коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, та у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час  вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 493 цього Кодексу для вивільнювальних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».
 
Заперечення на касаційну скаргу відповідач не подавав.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»                 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
27 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Судом встановлено, що з 20 червня 2012 року ОСОБА_4 перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Вільнянський маслозавод», працюючи на посаді лаборанта хіміко-бактеріального аналізу по другому розряду (а. с. 20).
 
З 11 березня 2013 року ОСОБА_4 знаходилася у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами до 14 липня 2013 року (а. с. 19) та з 29 липня                     2013 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а. с. 17).
 
Наказом ПАТ «Вільнянський маслозавод» від 28 вересня 2015 року № 12-к ОСОБА_4 звільнено з посади виробника сиру з 28 вересня 2015 року з причин ліквідації підприємства на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України           (а. с. 44).
 
Наказом ПАТ «Вільнянський маслозавод» від 14 вересня 2015 року № 22-к виправлено описку допущену в наказі від 28 вересня 2015 року № 12-к:                       у реченнях «Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України» і «Підстава: п. 3 ст. 40 КЗпП України» після літери «п.» вірною вважати цифру «1». У цифрах дня дати наказу і у цифрах дня, зазначеного у першому пункті наказу, вірною є               цифра «8». (а. с. 43).
 
Постановою господарського суду Запорізької області від 15 вересня                    2015 року ПАТ «Вільнянський маслозавод» визнано банкрутом та призначено арбітражним керуючим Алуфа О. В. (а. с. 59-62).
 
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 27 вересня 2016 року банкрута - ПАТ «Вільнянський маслозавод» ліквідовано. Провадження у справі припинено.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» звільнення працівників боржника може провадитися після порушення провадження у справі про банкрутство та призначення господарським судом розпорядника майна відповідно до вимог Кодексу законів про працю України з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. 
Вихідна допомога звільненим працівникам боржника виплачується  арбітражним керуючим у встановленому порядку, з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. 
Питання про працевлаштування звільнених працівників вирішується відповідно до Закону України &qu s;Про зайнятість населення&qut-;. На звільнених  працівників  боржника поширюються гарантії, встановлені статтею 26 зазначеного Закону. 
 
Відповідно до частини другої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
 
З витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України, станом на 07 лютого 2017 року, ПАТ «Вільнянський маслозавод» з 27 грудня                      2016 року припинило свою діяльність (а. с. 166-172).
 
Тобто, на момент перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційній інстанції діяльність ПАТ «Вільнянський маслозавод» була припинена.
 
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі у разі ліквідації юридичної особи, яка була однією із сторін у справі.
 
Суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у частині позовних вимог до ПАТ «Вільнянський маслозавод» про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, оскільки на день розгляду справи підприємство було ліквідоване без правонаступника і виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
 
Згідно зі статтею 240-1 КЗпП у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 493 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».
 
Оскільки позивач рішення суду першої інстанції оскаржила до суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в апеляційному порядку питання про визнання незаконним та скасування наказу від 28 вересня 2015 року № 12-к про її звільнення та поновлення на роботі не переглядалося, а відповідно до наказу ПАТ «Вільнянський маслозавод» від 14 вересня 2015 року № 22-к описку допущену в наказі № 12-к від 28 вересня 2015 року було виправлено і зазначено правильно підставу звільнення - пункт 1 статті 40 КЗпП України, то доводи касаційної скарги про застосування до спірних правовідносин положень статті 240-1 КЗпП України, а саме у частині визнання ОСОБА_4 такою, що звільнена за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, є безпідставними.
 
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо зобов'язання ліквідаційної комісії виплатити позивачу заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, оскільки на день розгляду справи в апеляційному суді підприємство було ліквідовано і виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
 
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді: | В. С. Висоцька   А. О. Лесько   С. Ю. Мартєв   В. В. Пророк   С. П. Штелик