ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/15567/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткач І.В. - головуючий, Баранець О.М., Стратієнко Л.В., 
за участю секретаря судового засідання Бойка В.С.,
представники учасників справи:
позивача - не з'явився,
відповідача-1 - Гармашов Б.С.,
відповідача-2 - Загородня Д.М.,
третьої особи - не з'явився,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2018
(головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Корсакова Г.В.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 
(суддя Грєхова О.А.)
у справі №910/15567/17 
за позовом Київського національного університету технологій та дизайну
до 1) Регіонального відділення Фонду державного майну України по місту Києву 
2) Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерство освіти і науки України 
про визнання додаткового договору до договору про оренду державного нерухомого майна недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У вересні 2017 року Київський національний університет технологій та дизайну до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майну України по місту Києву та Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича про визнання додаткового договору №5218/06 від 25.04.2016 до договору про оренду державного нерухомого майна недійсним.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами 25.04.2016 додатковий договір №5218/06 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010 підлягає визнанню судом недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

2. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. 23.03.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м.  Києву, як орендодавцем, та Фізичною особою-підприємцем Кіктєвим Євгеном Олександровичем, як орендарем, було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №5218 (далі - договір), за умовами якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежиле приміщення, площею 86,90 м^2 гаражного боксу, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 2, що знаходиться на балансі Київського національного університету технологій та дизайну (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.07.2009 і становить 378  265,00 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення автомийки (п. 1.2 договору).

Цей договір укладено строком на один рік, що діє з 23.03.2010 до 23.03.2011 включно (п. 10.1 договору).

За умовами пунктів 10.3 та 10.4 договору зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Чинність цього договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (п. 10.6.1 договору).

2.2. 23.03.2010 сторони підписали акт приймання-передачі орендованого майна загальною площею 86,9 м^2 за адресою: м. Київ, вул. Немировича-Данченка, 2, що знаходиться на балансі Київського національного університету технологій та дизайну.

Додатковими договорами №5218/01 від 04.04.2011, №5218/02 від 23.03.2012, №5218/03 від 12.03.2013, №5218/04 від 22.03.2013, №5218/05 від 29.05.2013 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010 сторони неодноразово продовжували строк дії договору.

Зокрема, п. 1 додаткового договору №5218/05 від 29.05.2013 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010 сторони визначили, що договір продовжено строком на 2 роки і 11 місяців, що діє з 29.05.2013 до 29.04.2016 включно.

2.3. В подальшому, Міністерство освіти і науки України звернулось до Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву, Київського національного університету технологій та дизайну та Фізичної особи-підприємця Кіктєва Є.О. з листом №1/11-16658 від 16.11.2015 щодо припинення дії договору оренди, у якому зазначило, що Міністерство освіти і науки України, як уповноважений орган управління, повідомляє, що в подальшому договір оренди продовжено не буде, оскільки власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб.

Регіональне відділення фонду державного майна України по місту Києву листом №30-06/12152 від 01.12.2015 повідомило Фізичну особу-підприємця Кіктєва Є.О., Київський національний університет технологій та дизайну, Міністерство освіти і науки України, що враховуючи лист Міністерства освіти і науки України №1/11-16658 від 16.11.2015, керуючись ст. 764 ЦК України, ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 10.5 договору оренди, регіональне відділення, як орендодавець за договором, має намір припинити строк дії у зв'язку із закінченням 29.04.2016 дії договору оренди.

2.4. 25.04.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Фізичною особою-підприємцем Кіктєвим Євгеном Олександровичем було укладено додатковий договір №5218/06 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010.

Зокрема, пунктом 1 додаткового договору №5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010 сторони погодили, що договір продовжено строком на 2 роки і 11 місяців, що діє з 30.04.2016 до 31.03.2019 включно.

В пункті 2 додаткового договору №5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5218 від 23.03.2010 сторони домовилися також про наступне:
"Орендар зобов'язується провести незалежну оцінку орендованого згідно з договором оренди №5218 від 23.03.2010 нерухомого майна, що є державною власністю, на нову дату 31.03.2016, відповідно до вимог Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 №1440;
укласти договір про внесення змін до договору оренди №5218 від 23.03.2010 зі зміною вартості об'єкту оренди, визначеною згідно з новим звітом, та як наслідок зміною орендної плати за базовий (перший) місяць оренди;
сплатити різницю в орендній платі, якщо така виникне внаслідок переоцінки орендованого державного нерухомого майна".

Пунктом 3 додаткового договору №5218/06 від 25.04.2016 до договору сторони узгодили, що чинність договору припиняється в разі порушення орендарем умов передбачених п. 2 додаткового договору №5218/06 від 25.04.2016 до договору.

Всі інші умови договору залишені сторонами незмінними (п. 4 додаткового договору №5218/06 від 25.04.2016 до договору).

2.5. Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності додаткового договору №5218/06 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 5218 від 23.03.2010. 

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що дії відповідачів є такими, що порушують права та інтереси Київського національного університету технології та дизайну, Міністерства освіти і науки України як власника майна, а додатковий договір №5218/06 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010 є недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. 27 листопада 2017 року рішенням Господарського суду міста Києва позов задоволено. Визнано недійсним додатковий договір №5218/06 від 25.04.2016 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майну України по місту Києву та фізичною особою-підприємцем Кіктєвим Євгеном Олександровичем. Здійснено розподіл судового збору. 

3.2. 27 лютого 2018 року постановою Київського апеляційного господарського суду рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 залишено без змін.

3.3. Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди виходили, зокрема, з такого. 

3.3.1. Оскільки на момент укладення договору №5218/069 (25.04.2016) про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010 Міністерство освіти і науки України повідомило про намір використовувати майно для власних потреб, оспорюваний договір суперечить приписам частини третьої ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. 05 березня 2018 року Фізична особа-підприємець Кіктєв Євген Олександрович подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2018, рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 

4.2. Скаржник обґрунтовує вимоги, що містяться у касаційній скарзі, зокрема, такими доводами.

4.2.1. Порушення застосування частини 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Жодного доказу отримання ФОП Кіктєвим Є.О. повідомлення від власника майна про не продовження дії договору оренди в матеріалах справи немає.

4.2.2. Не застосовано ст. 12, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву як орендодавець за договором (сторона договору) правомірно розпорядився державним майном, змінивши процедуру припинення договору на процедуру внесення змін у діючий договір оренди державного майна, визначивши термін його дії за погодженням із орендарем.

4.2.3. Не застосовано ч. 3 ст. 207 ГК України щодо неможливості визнання додаткового договору недійсним з моменту його укладення, а лише на майбутнє.

4.3. 23 квітня 2018 року Київським національним університетом технологій та дизайну подано відзив на касаційну скаргу, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 залишити без змін.

4.4. На думку позивача, скаржник не наводить жодної норми матеріального та процесуального права, які дійсно порушено судом першої чи апеляційної інстанцій та не вказує у чому саме такі порушення полягали із підтвердженням цього належними та допустити доказами. У скарзі фактично наводяться ті ж самі відомості та обставини, які вже були встановлені судом першої та апеляційної інстанцій і які фактично підтверджують законність вимог позивача та відсутність підстав для відмови у задоволенні позову.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.1.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір по справі стосується визнання недійсним додаткового договору №5218/06 від 25.04.2016 до договору про оренду державного нерухомого майна, укладеного між відповідачами. 

5.2.2. Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди виходили з того, що укладений 25.04.2016 між відповідачами додатковий договір №5218/06 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №5218 від 23.03.2010, яким продовжено строк дії договору на 2 роки і 11 місяців (з 30.04.2016 до 31.03.2019 включно), укладено всупереч порядку, визначеному Законом України "Про оренду державного так комунального майна", а відтак зазначений додатковий договір є таким, що суперечить вимогам статей 203, 215 Цивільного кодексу України та частині 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки додатковий договір від 25.04.2016 був вчинений відповідачами без достатніх правових підстав, визначених Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

У цьому зв'язку Верховний Суд вважає за необхідне зауважити на такому.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Як встановлено господарськими судами, сторонами спірної додаткової угоди є Регіональне відділення Фонду державного майну України по місту Києву (орендодавець) та Фізична особа-підприємець Кіктєв Є.О. (орендар), тоді як з позовом про визнання недійсним цього додаткового договору звернувся балансоутримувач об'єкта оренди, яким є Київський національний університет технологій та дизайну. Водночас ця особа не є стороною укладеного додаткового договору.

5.2.3. Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. 

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз'яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст. 

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача (у даному випадку стосовно визнання недійсним додаткового договору) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України. 

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. 

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. 

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Водночас господарські суди, дійшовши висновків щодо наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного додаткового договору, не встановили, яке саме право позивача порушується або не визнається, або оспорюється у зв'язку з укладенням цього договору.

5.2.4. Водночас, не з'ясувавши усіх обставин справи, що входили до предмета доказування в ній, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування вимог частини першої статті 4^7 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу у відповідній редакції та статті 86 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду господарським судом в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. 

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні цього спору суди першої та апеляційної інстанцій не дотримались вимог статей 4^3, 4^7, 43, 84, 105 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення першої інстанції) та статей 73, 86 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент ухвалення постанови апеляційної інстанції) щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Суди не дослідили усі зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права.

6.2. Відповідно до частини 3 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною 4 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, допущено судами першої та апеляційної інстанцій, справа має бути передана на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

6.3. Таким чином, касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а судові рішення, що оскаржуються, скасуванню з направленням справи на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

6.4. При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, дати належну правову оцінку всім зібраним у справі доказам в їх сукупності, звернути увагу на підстави поданого позову; з'ясувати яке саме право позивача порушується, або не визнається або оспорюється у зв'язку з укладенням оспорюваного додаткового договору, та в залежності від встановленого та відповідно до вимог закону вирішити спір.

7. Судові витрати

7.1. Відповідно до статті 315 Господарського процесуального кодексу України у постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

7.2. Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що в даному випадку справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кіктєва Євгена Олександровича задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 у справі №910/15567/17 скасувати.

3. Справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      І. Ткач
Судді:                                                                                           О. Баранець 
                                                                                                      Л. Стратієнко