Постанова
Іменем України 
30 травня 2018 року
м. Київ
справа № 201/1882/16-к
провадження № 51-1448км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, 
на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040650004749, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Жовтневого районного суду  м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені 
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду  м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК до покарання  виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців. На підставі до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року, більш суворим, призначеного за цим вироком, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців. 
Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з 21 грудня 2015 року, та у строк призначеного покарання у виді позбавлення волі зараховано строк попереднього ув`язнення засудженого, розрахований відповідно до ч. 5 ст. 72 КК,– 2 роки 4 місяці 28 дні. 
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 за домовленістю з своєю дружиною – ОСОБА_8 16 листопада 2015 року близько 22:00 прийшов до дверей під`їзду за місцем проживання останньої ( АДРЕСА_2 ), щоб забрати належні йому речі. ОСОБА_8 , відчинивши двері під`їзду, простягнула йому сумку з речами, якої ОСОБА_7 не взяв, через що дружина повісила сумку на ручку дверей. На ґрунті раніше виниклих між ними неприязних стосунків, цей вчинок образив ОСОБА_7 , внаслідок чого у нього виник умисел на вбивство ОСОБА_8 .
Реалізуючи свій намір на протиправне заподіяння смерті іншій людині, діючи умисно, ОСОБА_7 увійшов до під`їзду і невстановленим колючо-ріжучим предметом, який мав при собі, завдав ОСОБА_8 двох ударів в область грудної клітки зліва у місце розташування життєво важливих органів, чотирьох ударів в область лівого ліктьового суглобу та лівого плеча, трьох ударів у грудну клітку праворуч. 
У цей час ОСОБА_9 , будучи очевидцем вказаної події, став відтягувати   ОСОБА_7 від потерпілої, однак останній ударив його вказаним вище предметом у підборіддя, усунувши таким чином виниклу перешкоду. З метою вбивства дружини, ОСОБА_7 повернувся до потерпілої, та тим же колюче-ріжучим предметом завдав  їй у місця розташування життєво важливих органів трьох ударів у поперекову область праворуч і одного удару в підщелепну область шиї ліворуч, а також п`ятьох ударів у долоню правої руки.Однак довести до кінця свій злочинний умисел ОСОБА_7 не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки свідок ОСОБА_9 знову підбіг до нього, відштовхнув від потерпілої і виштовхав за двері під`їзду.Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння.
Апеляційний суд Дніпропетровської області 27 червня 2017 року залишив без задоволення апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_10 , а вирок місцевого суду – без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання залишив поза увагою дані про особу засудженого (котрий уже був судимий за заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 ), ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (є особливо тяжким) та його конкретні обставини скоєння. Вважає, що суд апеляційної інстанції всупереч ст. 419 КПК доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, перевірив формально і не навів вмотивованих підстав для визнання його скарги необґрунтованою.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор не підтримав касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просив залишити оскаржене судове рішення без змін.
Захисник ОСОБА_6 заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора, просив ухвалу апеляційного суду залишити без змін.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Від потерпілої ОСОБА_8 надійшло клопотання про розгляд кримінального провадження за її відсутності в порядку ст. 435 КПК. Від засудженого ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд провадження без його участі.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції згідно з вищевикладеною нормою закону не перевіряються.
Що ж стосується доводів прокурора, наведених у касаційній скарзі, про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони, на думку Суду, є непереконливими. 
Відповідно до ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому привиборі заходу примусу підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Разом із тим, суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд дотримався наведених вимог закону при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7   покарання.
Згідно з вироком суду,  обираючи ОСОБА_7 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (є особливо тяжким), дані про особу винного (раніше був судимий за вчинення злочину проти життя і здоров`я особи, пов`язаного із заподіянням тілесних ушкоджень тій же потерпілій, офіційно не працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню доньку, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває), відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Крім того, суд узяв до уваги характер, спосіб та конкретні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема факт завдання потерпілій не менше 18 ножових поранень, у тому числі у життєво важливі органи, що призвело б, у разі неприпинення свідком ОСОБА_9  злочинних дій засудженого до втрати нею життя. 
Врахувавши всі обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що  виправлення  ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів є можливим лише в умовах ізоляції його від суспільства, і призначив йому  покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК з урахуванням вимог ст. 68 КК.
Окрім цього, врахувавши те, що кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинив до постановлення вироку Жовтневого районного суду  м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року, суд правильно визначив остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК – за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком, більш суворим, призначеним за цим вироком.
З огляду на викладене, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_7 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, в указаному виді та розмірі є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. 
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості суд касаційної інстанції не вбачає.
Крім того, наведені у касаційній скарзі доводи прокурора щодо м`якості  призначеного покарання, аналогічні за змістом доводам, викладеним у його апеляційній скарзі, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши відповідні мотиви, і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення. З цим висновком погоджується і суд касаційної інстанції
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону які передбачено ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення, в касаційній скарзі прокурора не наведено.
Таким чином, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 – без змін.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                  ОСОБА_3