Постанова
Іменем України
13 червня 2018 року
м. Київ
справа №317/1636/16-ц
провадження №61-19820св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - концерн «Міські теплові мережі»,
представники позивача - П`ятковська Олена Олександрівна,
відповідач - ОСОБА_2,
представник відповідача - ОСОБА_3,
третя особа - комунальне підприємство «Наше місто»,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу концерну «Міські теплові мережі» в особі філії Вознесенівського району на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 лютого           2017 року у складі судді Нікітіна В. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., 
Бєлки В. В., Кухаря С. В.,        
ВСТАНОВИВ :
У березні 2016 року Концерн «Міські теплові мережі» (далі - Концерн «МТМ» або концерн) звернувся до суду з позовом, у якому просивстягнути з             ОСОБА_2 вартість спожитої теплової енергії в сумі 16 670,32 грн та судовий збір в сумі 1378 грн.
Позов мотивовано тим, щовідповідач є власником нежитлових приміщень №65 та №66 в будинку АДРЕСА_1, до яких позивачем постачається теплова енергія. 
Концерн «Міські теплові мережі» неодноразово звертався до відповідача з пропозиціями укласти договір купівлі-продажу теплової енергії, однак остання безпідставно ухиляється від укладання договору, своєчасно та належним чином не сплачує за фактично спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим утворилась заборгованість на загальну суму 16 670,32 грн, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. 
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області  від 10 лютого  2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обслуговування транзитних трубопроводів, які проходять через нежитлові приміщення відповідача, є обов`язком виконавця, який надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій мешканцям будинку АДРЕСА_1. 
З урахуванням наведеного та не заперечуючи наявність у Концерну «Міські теплові мережі» права на отримання компенсації вартості теплової енергії, яка була втрачена внаслідок неналежного технічного стану (відсутність ізоляції) внутрішньобудинкових систем теплопостачання в будинку АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, що компенсувати вартість такої теплової енергії має та особа, до сфери відповідальності                               якої відноситься обов'язок з належного утримання та обслуговування таких внутрішньобудинкових систем за умови доведення вини цієї особи в невиконанні або неналежному виконанні своїх обов'язків, що призвело до втрат теплової енергії. 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу Концерну «МТМ» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що споживачем теплової енергії є особа, яка є кінцевим отримувачем теплової енергії від теплопостачальника, та яка використовує цю теплову енергію в якості засобу для обігріву належного цій особі житла або приміщення. Оскільки відповідач не є  кінцевим отримувачем теплової енергії, яка проходить через транзитні трубопроводи в належних їй нежитлових приміщеннях до квартир (приміщень) споживачів теплової енергії, відсутні правові підстави для стягнення з неї вартості спожитої теплової енергії.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Концерн «МЗМ», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов. 
Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством України, що регулює відносини в сфері теплопостачання, надано чітке визначення поняття споживач теплової енергії. Таких понять як «кінцевий отримувач теплової енергії», на які вказують суди в своїх рішеннях, в нормативно-правових та нормативно-технічних документах не існує.
Так, у пункті 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою КМ України від 03 жовтня 2007 року № 1198, визначено: споживачем теплової енергії, можуть бути як фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Поряд із цим, зі змісту положень, зокрема пункту 44 Правил користування теплової енергії вбачається, що термін «споживач» застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.
В своїх рішеннях суди вказують, що ОСОБА_2 не є кінцевим отримувачем теплової енергії, тобто суди на цих підставах прийшли до висновку, що відповідач не є споживачем теплової енергії. А спожиту відповідачем теплову енергію суди вважають втраченою, внаслідок неналежного технічного стану (до неналежного стану суд відносить відсутність ізоляції) внутрішньобудинкових систем теплопостачання будинку. Такі висновки судів не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального права.
Предметом спору і об'єктом цивільно-правових відносин є не приміщення відповідача та наявність в ньому тепловикористовуючого обладнаня, а саме теплова енергія, яка була фактично отримана споживачем від наявних трубопроводів, розташованих в її приміщеннях. Саме теплоносій передає теплову енергію і тому саме його наявність в стояках та трубопроводах, що розташовані в приміщеннях, які належать відповідачу, підтверджує факт передачі відповідачу теплової енергії, і відповідно, прийняття нею даної теплової енергії.
При нарахуванні Концерном «МТМ» відповідачу сум до сплати враховується теплова енергія, яка споживається від трубопроводів системи опалення будинку, що проходять через приміщення споживача. Теплова енергія була використана в приміщеннях, яка належить відповідачу для його опалення, а не «втрачена внаслідок неналежного технічного стану систем теплопостачання (відсутність ізоляції) - як вказують суди у своїх рішенні та ухвалі, і саме відповідач є споживачем даної теплової енергії.
Розрахунок вартості теплової енергії відповідачу було здійснено з урахуванням тепловіддачі трубопроводів та наявних стояків в його нежитлових приміщеннях, на підставі норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби.
Законодавство, яке регулює відносини, пов'язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, пов'язує обов'язок сплатити вартість теплової енергії не за видом пристроїв, які використовують теплову енергію, а за фактом її споживання. Таким чином, якщо у нежитлових приміщеннях наявні трубопроводи, стояки, споживач сплачує за фактичне тепло, яке виділяється від них, оскільки він фактично споживає цю теплову енергію.
Відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії, обов'язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації, не виключає можливості стягнення з відповідача на користь позивача вартості спожитої теплової енергії, оскільки між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини.
Крім наведеного, позивач у касаційній скарзі посилається на те, що оскаржуваними рішеннями суди фактично порушили права третіх осіб (населення, яке мешкає в житловому будинку, у якому розташовані нежитлові приміщення відповідача), переклавши з відповідача на них зобов'язання по сплаті отриманої ним теплової енергії.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
14 травня 2018 року дану справу передано Верховному Суду.
Відповідач не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направила.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено, що відповідач є власником нежитлових приміщень №65 та №66 в будинку АДРЕСА_1, до яких позивачем постачається теплова енергія. 
Відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії не виключає можливості стягнення зі споживача вартості спожитої ним теплової енергії, оскільки між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини.
Транзитні прямі та зворотні трубопроводи, які проходять через нежитлові підвальні приміщення відповідача, відносяться до внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
01 серпня 2016 року сторонами складено акт обстеження системи теплоспоживання нежитлових приміщень №№ 65, 66 в будинку АДРЕСА_1, у якому встановлено, що система опалення в приміщенні № 65 складається з: сталевого трубопроводу зворотного теплоносія без ізоляції, діаметром 50 мм, довжиною 11,5 метрів у підлоги; пластикового трубопроводу зворотного теплоносія без ізоляції, діаметром 32 мм, довжиною 6,9 метрів у стіни; пластикового стояка без ізоляції, діаметром 20 мм, довжиною 1,8 метрів; сталевого стояка в азбоцементній ізоляції армованого дранню 50 мм, діаметром 20 мм, довжиною 2 метри; сталевого стояка без ізоляції діаметром 15 мм, довжиною 2 метри.
Дослідити систему опалення в приміщенні № 66 не виявилось можливим, оскільки до даного приміщення доступ не надано.
При проведенні аналогічного обстеження приміщень №№ 65, 66 в будинку АДРЕСА_1, яке відбулось 04 жовтня 2016 року, встановлено, що станом на момент огляду система опалення в приміщенні 
№ 65 складається з: сталевого трубопроводу зворотного теплоносія в ізоляції, діаметром 50 мм, довжиною 12 метрів; пластикового трубопроводу зворотного теплоносія в ізоляції, діаметром 32 мм, довжиною 7,4 метри; пластикового стояка в ізоляції, діаметром 20 мм, довжиною 1,9 метрів; сталевого стояка в азбоцементній ізоляції армованого дранню, діаметром 20 мм, довжиною 1,9 метри; сталевого стояка в ізоляції, діаметром 15 мм, довжиною 1,9 метри.
Система опалення в приміщенні № 66 вказаного житлового будинку складається з: сталевого трубопроводу зворотного теплоносія в ізоляції, діаметром 40 мм, довжиною 1 метр; сталевого трубопроводу зворотного теплоносія в ізоляції, діаметром 70 мм, довжиною 14,5 метри; сталевого стояка в азбоцементній ізоляції армованого дранню, діаметром 20 мм, довжиною 5,5 метри; сталевого стояка в ізоляції, діаметром 20 мм, довжиною 1,9 метри; сталевого стояка в азбоцементній ізоляції армованого, діаметром 20 мм, довжиною 3,2 метри (акт від 04 жовтня 2016 року).
Нежитлові приміщення № 65 та № 66 знаходяться в підвалі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1. 
Через трубопроводи прямого та зворотного току теплоносія, які встановлені у вказаних нежитлових приміщеннях здійснюється постачання теплової енергії (надається послуга з централізованого теплопостачання) споживачам, які проживають в даному багатоквартирному будинку.
Відповідно до статей 68, 162 Житлового кодексу України,                                статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживачі зобов'язані своєчасно сплачувати за спожиті послуги.
Згідно з визначеного у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» поняття комунальні послуги  - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України              від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату Теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Протягом усього періоду заборгованості відповідачу були направлені акти прийому-передачі відпущеної кількості теплової енергії, а також рахунки на оплату, які були проігноровані відповідачем.
Обов'язок сплатити вартість теплової енергії законодавець пов`язує не за видом пристроїв, які використовують теплову енергію, а за фактом її споживання.
Якщо у нежитлових приміщеннях наявні трубопроводи, стояки, споживач сплачує за фактичне тепло, яке виділяється від них, оскільки фактично споживає   теплову енергію.
З придбанням у власність нежитлових приміщень у баготоквартирному будинку у відповідача, як їх власника, виник обов'язок брати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна (житлового будинку). Обігрів житлового будинку у опалювальний період є спільним обов'язком його співвласників з метою дотримання, зокрема, санітарних норм.
Предметом спору і об'єктом цивільно-правових відносин є надання у належне відповідачу приміщення теплової енергії, яка була фактично отримана споживачем від наявних трубопроводів, розташованих в її приміщеннях.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична особа, яка використовує теплову енергію. Теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об'єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача. Теплоносій - рідка або газоподібна речовина, що циркулює у трубах або каналах і передає теплову енергію в системах теплопостачання, опалення, вентиляції та технологічних установках.
Вирішуючи даний спір, судами не враховано, що саме теплоносій передає теплову енергію і тому саме його наявність в стояках та трубопроводах, що розташовані в приміщеннях, які належать відповідачу, підтверджує факт передачі останньому теплової енергії і відповідно прийняття нею даної теплової енергії.
У період з жовтня 2012 року по травень 2013 року, з жовтня 2013 року по квітень 2014 року, з жовтня 2014 року по квітень 2015 року ОСОБА_2 фактично використовувала теплову енергію, яку подавав до будинку позивач.
Належні відповідачу нежитлові приміщення, знаходиться у житловому будинку та відповідно має загальну систему опалення з житловим будинком. Теплові мережі житлового будинку (у тому числі трубопроводи та стояки) входять до складу приладів, що використовують теплову енергію (теплоносій) для потреб опалення та є складовою частиною єдиного технологічного процесу теплоспоживання. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що при визначенні теплових потоків на потреби опалення враховував витрати теплової енергії від усього теплового обладнання, у тому числі і теплові витрати через поверхню трубопроводів та стояків. Приміщення відповідача розташовано в мережах житлового будинку та є складовою частиною споруди. Теплова енергія від трубопроводів та стояків житлового будинку надходять до нежитлових приміщень відповідача. При нарахуванні Концерном «МТМ» відповідачу сум до сплати враховувалась теплова енергія, яка споживається від трубопроводів системи опалення будинку, що проходять через приміщення споживача. 
Теплова енергія була використана в приміщеннях, яка належить відповідачу для його опалення, та не є втраченою внаслідок неналежного технічного стану систем теплопостачання (відсутність ізоляції).
Відповідно до пункту 23 Правил користування тепловою енергією                       від 03 жовтня 2007 року у споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.
За змістом пунктів 12, 28 Правил надання послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затверджених наказом Міністерства будівництва архітектури та житло-комунального господарства № 359 від 31 жовтня 2006 року, фізичні особи, мешканці багатоквартирного будинку та споживачі послуг з централізованого опалення сплачують у тому числі і за опалення місць загального користування.
До місць загального користування зокрема входять і підвальні приміщення, у яких, зокрема, знаходяться нежитлові приміщення відповідача.
Під час розгляду даної справи, суди наведених вище норм не врахували та не встановили визначальні у даній справі обставини для правильного вирішення спору. 
Посилаючись на те, що відповідач не є кінцевим отримувачем теплової енергії, яка проходить через транзитні трубопроводи в належних їй нежитлових приміщеннях до квартир (приміщень) споживачів теплової енергії, суди не врахували, що обов'язок по оплаті послуг опалення, зокрема і місць загального користування покладається на усіх мешканців будинку, не перевірили обставин щодо фактичного споживання відповідачем послуг теплопостачання, відмовивши у позові, фактично звільнили відповідача від обов'язку їх оплати.
Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, судами взагалі не досліджувався.
В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу концерну «Міські теплові мережі» задовольнити  частково.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 лютого            2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 травня             2017 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          В. С. Висоцька
 
Судді                                                                                                      А. О. Лесько
                                        
                                                                                                      В. В. Пророк
 
                                                                                                              І. М. Фаловська
 
                                                                                                         С. П. Штелик