Постанова
Іменем України        

10 травня 2018 року                                                                     
м. Київ                                                                   
 
справа № 127/3128/16-ц
провадження № 61-4590св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕстейтСеллінг», 
треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року у складі судді Гриневича В. С. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 10 листопада           2016 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Матківської М. В., Сопруна В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕстейтСеллінг» (далі - ТОВ «ЕстейтСеллінг»), треті особи:                   ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору іпотеки.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 29 березня                2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 (позичальник) було укладено кредитний договір № VIH0GA00001259 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби в розмірі 26 700 доларів США. Того ж дня в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передав в іпотеку банку житлову квартиру АДРЕСА_1. 01 березня 2011 року Ленінським районним судом міста Вінниці ухвалено заочне рішення у справі № 2-545/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до           ОСОБА_5, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за Кредитним договором у розмірі 22 575,57 доларів США. В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернуто стягнення на вищевказану квартиру шляхом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_5 з квартири зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України міста Вінниці. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати. ОСОБА_5 змінив прізвище та ім'я на ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1, виданим 21 жовтня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що вчинено актовий запис за № 206. ІНФОРМАЦІЯ_2  ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить вищевказана квартира.      17 листопада 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Того ж дня ТОВ «Естейт Селлінг» передало вищезазначену квартиру в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором іпотеки № 6607. Вона є донькою ОСОБА_5, зареєстрована та проживає у спірній квартирі, є спадкоємцем першої черги разом з іншими третіми особами ОСОБА_2 (дружиною померлого) та ОСОБА_3 (сином померлого) і вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк», будучи повідомленим про смерть ОСОБА_5, навмисно уклав завідомо недійсний договір з метою позбавлення її права на частку в спадковому майні. Усі права та обов'язки, які були нерозривно пов'язані з особою іпотекодавця ОСОБА_5, припинилися                    ІНФОРМАЦІЯ_2 в день його смерті. У зв'язку зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, тому умови Кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. При оформленні договору купівлі-продажу приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. грубо проігнорувала норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи, що з моменту смерті ОСОБА_5 його правоздатність та дієздатність припинилися, а час смерті є часом відкриття спадщини, право власності на нерухоме спадкове майно переходить до спадкоємців першої черги, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, вчинені після цієї дати, є недійсними. Посилаючись на викладене, просила визнати недійсними укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» договір купівлі-продажу спірної квартири, зареєстрований в реєстрі 17 листопада 2015 року за № 6606, та договір іпотеки  від 17 листопада 2015 року № DNTFLOK06629/D121, зареєстрований в реєстрі за № 6607, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечило проти позову, посилаючись на те, що укладаючи  17 листопада 2015 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, банк виконував рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2011 року у справі № 2-545/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили. На час укладення оспорюваних договорів банку не було відомо про смерть ОСОБА_5 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2011 року ухвалене до його прийняття.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17 листопада             2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕстейтСеллінг», посвідчений                            17 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстрований у реєстрі за № 6606. Визнано недійсним договір іпотеки від 17 листопада 2015 року № DNTFLOK06629/DI21, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕстейтСеллінг», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстрований у реєстрі за № 6607. Стягнуто в рівних частках з ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ЕстейтСеллінг» на користь ОСОБА_1 1 102,40 грн витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час укладення оскаржуваних договорів позичальник та іпотекодавець ОСОБА_5 втратив свою правоздатність у зв'язку зі смертю, тому від його імені не могли укладатися будь-які договори. Відсутність у банку інформації про смерть особи не має правового значення для вирішення питання щодо законності вказаних договорів, оскільки смерть позичальника має наслідком втрату правоздатності  цієї особи, а відтак - неможливість вчиняти будь-які дії від її імені.
 
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно встановив, що на момент укладення оскаржуваних договорів позичальник та іпотекодавець ОСОБА_5 втратив свою правоздатність у зв'язку зі смертю, а тому від його імені не могли укладатися будь-які договори. 
У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 10 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири на підставі рішення суду, банк задовольнив свої потреби як кредитора, оскільки у колишнього власника квартири ОСОБА_5 була заборгованість за Кредитним договором. Будь-яким іншим способом, ніж встановлено у рішенні суду, банк не мав права здійснити продаж. Місцевий суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог. При укладенні 17 листопада 2015 року між банком і ТОВ  «ЕстейтСеллінг» договору купівлі-продажу було дотримано всіх істотних умов. На час укладення цього договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. У спірній квартирі не було зареєстрованих осіб і у ній ніхто не проживав. Позивач повинен не лише довести незаконність набуття права власності набувачем, недобросовісність набувача, наявність підстав для витребування майна від добросовісного набувача тощо, а й надати суду безумовні докази на підтвердження свого права власності на майно. ТОВ «ЕстейтСеллінг» є добросовісним набувачем спірної квартири.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
27 січня 2018 року справу № 127/3128/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов'язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Судами встановлено, що 29 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби в розмірі 26 700 доларів США. 
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
З метою своєчасного та належного виконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором 29 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та                 ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № VIH0GA00001259, за яким         ОСОБА_5 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. за реєстровим № 1553. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Судами також встановлено, що ОСОБА_5 не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість.
 
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 01 березня                 2011 року у справі №2-545/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 22 575,57 доларів США. В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором у розмірі                        22 575,57 доларів США звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_5, який зареєстрований та проживає у вищевказаній квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України міста Вінниці. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 700 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн та витрати на оголошення в газеті у розмірі 141 грн.
 
Згідно із свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1, виданим 21 жовтня                   2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_5 змінив прізвище та ім'я на ОСОБА_5, актовий запис  № 206. 
 
03 лютого 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, за умовами пункту 1 якої суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї угоди, було зменшено на 4 260,83 доларів США, пункт 1.1 Кредитного договору та додаток 1 (Графік погашення кредиту) викладено в новій редакції. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим 02 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3078.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
 
Згідно з частиною першою статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
 
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. 
 
До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
 
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
 
Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Відповідно  до частини першої статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою i у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.
 
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1, яка належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 травня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2214, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 29 травня 2006 року та витягом з Державного реєстру правочинів. 
 
ОСОБА_1 є дочкою померлого ОСОБА_5, а тому відповідно до статті 1261 ЦК України відноситься до спадкоємців першої черги. 
 
З матеріалів спадкової справи №141/2016, розпочатої 03 березня 2016 року, встановлено, що ОСОБА_5 не складав заповіту, спадщину після його смерті прийняла дочка ОСОБА_1 шляхом подання до Першої Вінницької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
 
Виходячи з положень частини першої статті 1241 ЦК України, спадкоємцем першої черги є також ОСОБА_3 (син померлого), ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час смерті ОСОБА_5 був неповнолітнім.  
 
ОСОБА_3 не був зареєстрований у спірній квартирі, однак проживав у ній. 
 
Заборгованість позичальника за Кредитним договором за період з 11 березня        2011 року по 15 червня 2016 року становить 46 556,27 доларів США, що еквівалентно 1 159 946, 91 грн.
 
17 листопада 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 6606. 
 
Згідно з пунктами 1.1., 1.2. вказаного договору продавець ПАТ КБ «ПриватБанк», який діє від імені ОСОБА_5, зобов'язується передати майно, що належить                ОСОБА_5, у власність покупцю ТОВ «Естейт Селлінг», а покупець - прийняти майно і сплатити за нього обумовлену грошову суму. 
 
Пунктом 1.4. цього договору передбачено, що продаж квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_5 здійснюється на підставі заочного рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2011 року.
 
17 листопада 2015 року ТОВ «Естейт Селлінг» передало вищезазначену квартиру в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором іпотеки № DNTFLOK06629/D121, зареєстрованим в реєстрі за № 6607, згідно з пунктом 2 якого іпотекою забезпечується виконання іпотекодавцем зобов'язання, що випливають з Кредитного договору. 
 
З Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2015 року. 
Відповідно до частин першої-третьої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Таким чином, якщо боржник та iпотекодавець - одна й та ж сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки iпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.
 
Отже, іпотека, вчинена 29 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і позичальником ОСОБА_5, є дійсною для набувачів відповідного нерухомого майна, в даному випадку для спадкоємців померлого іпотекодавця.
 
Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно - і право розпорядження ним. 
 
Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. 
 
Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.
 
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.
Відповідно до частини другої статті 523 ЦК України застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).
 
Викладене також узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13.
 
Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до його спадкоємця не припинив іпотеки на майно і позивач набула статусу іпотекодавця з усіма правами й обов'язками за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. 
 
Частиною першою статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
 
За змістом вищезазначених статей 1216, 1218 ЦК України у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов'язанні.
 
Разом з тим, як вбачається з пункту 1.4. договору купівлі-продажу квартири від             17 листопада 2015 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», цей договір було укладено від імені ОСОБА_5 вже після його смерті.
 
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
 
Хоча позивач не є стороною договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2015 року, проте її право як спадкоємця за законом порушено. Тому вона може вимагати відновлення свого порушеного права шляхом визнання оскаржуваних договорів недійсними.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки на час укладення оскаржуваних договорів, позичальник та іпотекодавець                   ОСОБА_5 втратив свою правоздатність у зв'язку зі смертю, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» не міг від його імені укладати будь-які договори. Також суди обґрунтовано задовольнили вимоги про визнання недійсним договору іпотеки          від 17 листопада 2015 року, які є похідними від вказаних вимог. 
 
Суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири на підставі рішення суду банк задовольнив свої потреби як кредитора, оскільки у колишнього власника квартири ОСОБА_5 була заборгованість за Кредитним договором, не заслуговують на увагу. Вказаний договір було укладено банком від імені ОСОБА_5, який на час вчинення цього правочину вже був померлим. Тобто оскаржуваний договір укладено після припинення цивільної правоздатності фізичної особи, від імені якої відчужено майно. 
 
Безпідставними є і доводи касаційної скарги про те, що позивач повинна не лише довести незаконність набуття права власності набувачем, недобросовісність набувача та наявність підстав для витребування майна від добросовісного набувача, а також надати суду безумовні докази на підтвердження свого права власності на майно.
 
ОСОБА_1 підтвердила своє право власності на спірну квартиру як майно, успадковане нею після смерті батька, належними і допустимими доказами, які досліджені судами. 
 
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області                         від 21 вересня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

                                                       
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак