Постанова
Іменем України
 
20 червня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 426/5409/15-ц
провадження № 61-1805св17 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного  С. О., Ступак О. В., 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - військова частина НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Дронської І. О., Яресько А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України (далі – в/ч НОМЕР_1 ) про стягнення майнової шкоди та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим,  що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 07 вересня 2014 року загинув син ОСОБА_1 – ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження. Винною особою у цій дорожньо-транспортній пригоді відповідно до постанови органу досудового розслідування визнано військовослужбовця ОСОБА_4 , який керував автомобілем КАМАЗ військовий номер НОМЕР_3 і який також загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки автомобіль КАМАЗ військовий номер НОМЕР_3  належить в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_4 був військовослужбовцем цієї ж військової частини, вважають, що саме ця військова частина повинна нести відповідальність за спричинену шкоду.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в розмірі 29 572,00 грн та відшкодувати моральну (немайнову) шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн та 5 000,00 грн витрат на послуги адвоката. 
Позивач ОСОБА_2 з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду в розмірі 20 483,00 грн, відшкодувати моральну (немайнову) шкоду в розмірі 50 000,00 грн та 5 000,00 грн витрат на послуги адвоката. 
Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 17 серпня 2017 року, з урахуванням ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 01 вересня 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. 
Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заподіяну майнову шкоду в сумі 29 572,00 грн, моральну шкоду в розмірі 800 000,00 грн. 
Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 заподіяну майнову шкоду в сумі 20 483,00 грн, моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. 
Додатковим рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 01 вересня 2017 року стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням правової допомоги  в розмірі 5 000,00 грн. 
Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з наданням правової допомоги в розмірі 5 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суб`єктом відповідальності за спричинену позивачам майнову шкоду є в/ч НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки – автомобіля КАМАЗ військовий номер НОМЕР_3 і з якою знаходився в службових відносинах рядовий ОСОБА_4 . Майнова шкода, яка заподіяна позивачам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягає стягненню в розмірі заявлених позовних вимог, оскільки такий розмір повністю підтверджується чеками, накладними та довідками, які наявні в матеріалах справи.
 При цьому суд першої інстанції зауважив, що військова частина НОМЕР_4 (далі – в/ч  НОМЕР_4 ) не є юридичною особою і представляла собою зведений автомобільний батальйон для участі в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, а відтак не може нести відповідальність за спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 14 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в/ч   НОМЕР_1 не може бути відповідачем у справі, оскільки рядовий ОСОБА_4 в момент дорожньо-транспортної пригоди був відряджений з в/ч НОМЕР_1 в зону проведення антитерористичної операції до іншої військової частини, яка і повинна нести відповідальність за спричинену шкоду. Суд першої інстанції, неодноразово змінюючи відповідача не виконав вимоги частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, а апеляційний суд позбавлений права на залучення належного відповідача у справі. 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі – Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
29 грудня 2017 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом залишено поза увагою, те, що суб`єктом відповідальності за спричинену шкоду має бути в/ч НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки автомобіля КАМАЗ, військовий номер НОМЕР_3 і з якою знаходився у службових відносинах рядовий ОСОБА_4 .  
Відповідачем в/ч НОМЕР_1 не надано будь-яких доказів того, що автомобіль КАМАЗ, військовий номер НОМЕР_3 переданий за актом прийому-передачі в/ч НОМЕР_4 .
04 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
26 січня 2018 року в/ч НОМЕР_1 на адресу Верховного Суду засобом поштового зв`язку надіслано відзив на касаційну скаргу, з посиланням на дотримання судом апеляційної інстанції вимог матеріального та процесуального права, а отже рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу – без задоволення. 
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що відповідальність за шкоду, завдану позивачам дорожньо-транспортною пригодою, має нести в/ч НОМЕР_4 , оскільки винна особа – рядовий ОСОБА_4 прибув у розпорядження командира зведеного автомобільного батальйону в/ч НОМЕР_4 на посаду водія 3-ї автомобільної роти підвозу боєприпасів (наказ від 01 вересня 2014 року № 36); про вчинення дорожньо-транспортної пригоди на автомобілі КАМАЗ 5320, військовий номер НОМЕР_3 та загибель рядового ОСОБА_4 було оголошено наказом командира в/ч НОМЕР_4 ; транспортний засіб був прийнятий в/ч  НОМЕР_4 ,  не в/ч НОМЕР_1 .      
19 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшла справа № 426/5409/15-ц за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до в/ч НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про стягнення майнової шкоди та відшкодування моральної шкоди.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судами встановлено, що згідно з наказом військового комісара Самбірського об`єднаного міського військового комісара від 26 березня 2014 року рядовий ОСОБА_4 був призваний за частковою мобілізацією та відправлений у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 26 березня 2014 року № 67, рядового ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини.
Відповідно до телеграми командувача військ оперативного командування «Північ» від 10 липня 2014 року, командиру в/ч НОМЕР_1 було наказано відрядити в розпорядження керівника сектору «А» автомобільну техніку.
Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 28 серпня 2014 року № 190 рядовий ОСОБА_4 вибув у відрядження до в/ч НОМЕР_5 .
Відповідно до наказу командира зведеного автомобільного батальйону від 01 вересня 2014 року № 36, у склад батальйону з в/ч НОМЕР_1 прибули старший лейтенант ОСОБА_5 та рядовий ОСОБА_4 . 
Постановою військової прокуратури Луганського гарнізону Південного регіону України від 27 березня 2015 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014130550000801 від 08 вересня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого часиною першою статті 415 КК України в зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_4 . 
Зі змісту цієї постанови вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що рядовий ОСОБА_4 проходив військову службу на посаді водія-заправника у в/ч НОМЕР_1 ; а в подальшому, 31 серпня 2014 року був відряджений до в/ч НОМЕР_4 , яка дислокувалася у м. Сватове Луганської області. 
07 вересня 2014 року близько 21 годин 30 хвилин ОСОБА_4 , керуючи автомобілем КАМАЗ військовий номер НОМЕР_3 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, порушуючи вимоги статей 14, 16 Закону України «Про дорожній рух», пунктів 1.3, 2.3, 2.4, 2.9а, 8.9, 12.3 Правил дорожнього руху України, на блокпосту  № 1 перед в`їздом у м. Сватове, проігнорував вимоги працівника ДАІ щодо зупинки транспортного засобу та на великій швидкості допустив наїзд на бетонну перешкоду зі світло-відбиваючим знаком, потім допустив наїзд на задню частину автомобіля ВАЗ-2110, у якому знаходилася ОСОБА_2 , а потім скоїв наїзд на водія автомобіля ВАЗ–2121 – ОСОБА_3 , який перебував поруч з автомобілем. Внаслідок порушення ОСОБА_4 , як особою, що керує транспортним засобом, наведених вище Правил безпеки дорожнього руху України, водію ОСОБА_3 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 22 годині. Від заподіяних тілесних ушкоджень під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 загинув на місці події. 
Відповідно до висновку експерта від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих тілесних ушкоджень та в крові трупу виявлено 2,31% алкоголю, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння. 
Згідно з висновком  судово-автотехнічної експертизи від 14 жовтня 2014 року № 299/6 вбачається, що з технічної точки зору дії водія КАМАЗ військовий номер НОМЕР_3 не відповідають технічним вимогам пунктів 2.4, 8.9, 12.3 Правил дорожнього руху України та знаходилися в причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою. 
Проведеним досудовим розслідуванням отримано достатньо фактичних даних, які вказують на вчинення рядовим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 415 КК України. 
27 березня 2015 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною  першою статті 415 КК України.
Наказом командира зведеного автомобільного батальйону від 07 вересня 2014 року № 42, - вважати таким, що 07 вересня 2014 року потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та загинув водій рядовий ОСОБА_4 на автомобілі КАМАЗ 5320 військовий номер НОМЕР_3 .
За загальними правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.
У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).
У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України.
Згідно з нормою частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої  статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.
У частині першій статті 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.
Тобто, частина перша статті 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди – і серед інших, – наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких – і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Таким чином, частина друга статті 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну  за   відшкодування  моральної   шкоди   особу,  якою  за  змістом статті 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме – винний водій.  
Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.
Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.
За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.
Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу – власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. 
Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди  джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України.
Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України).
В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. 
Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.
Зазначена вище позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року №6-108цс13.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно – це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси.
Стаття 2 вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» (далі – Положення) визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил України, його списання та використання. 
Пункт 3 цього Положення зазначає, що Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти». Військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням (пункт 5 вказаного Положення).
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. 
Транспортний засіб КАМАЗ 5320, військовий номер НОМЕР_3 , належить військовій частині НОМЕР_1 , що вбачається з технічного талона транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 11 квітня 2014 року (а.с. 99, матеріали кримінального провадження № 42014130550000801).
Власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє. 
Військова частина НОМЕР_1 знаходиться у складі Збройних Сил України і є юридичною особою. 
Вказаний транспортний засіб, на якому військовослужбовець ОСОБА_4 скоїв дорожньо-транспортну пригоду, перебуває на обліку цієї військової частини. 
Таким чином, відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем – рядовим ОСОБА_4 , повинна нести військова частина, на обліку та у оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки – КАМАЗ 5320, військовий номер НОМЕР_3 .
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України 2004 року, вдався фактично до переоцінки доказів та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позов пред`явлений до в/ч НОМЕР_1 , яка є неналежним відповідачем, та зауважив, що транспортний засіб КАМАЗ 5320, військовий номер  НОМЕР_3 вибув у розпорядження в/ч НОМЕР_7 , та був закріплений за цією частиною, також 07 вересня 2014 року  рядовий ОСОБА_4 був допущений до рейсу та виконував задачі поставлені командиром батальйону в/ч НОМЕР_7 . При цьому апеляційним судом не спростовано висновки суду першої інстанції про те, що в/ч  НОМЕР_7 не є юридичною особою та не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.
Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що службове розслідування за фактом вчинення рядовим ОСОБА_4 дорожньо-транспортної пригоди проводилось саме в/ч НОМЕР_1 , у оперативному віданні якої знаходиться транспортний засіб КАМАЗ 5320, військовий номер  НОМЕР_3 .
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, доотримуючись вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року, визначився належним чином з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився із суб`єктним складом учасників справи, зокрема, що суб`єктом відповідальності за спричинену шкоду має бути в/ч НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки автомобіля КАМАЗ військовий номер НОМЕР_3 і з якою знаходився в службових відносинах рядовий ОСОБА_4 , який винний у цій дорожньо-транспортній пригоді.
Судом першої інстанції було обґрунтовано враховано те, що в/ч НОМЕР_4 не є юридичною особою і представляла собою зведений автомобільний батальйон для участі в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, а отже не може нести відповідальність за спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Суд першої інстанції вважав, що майнова шкода, яка завдана позивачам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягає стягненню в розмірі заявлених позовних вимог, оскільки розмір шкоди повністю підтверджується належними доказами, наданими позивачами. 
Визначаючи розмір відшкодування позивачеві ОСОБА_2 моральної (немайнової) шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції врахував характер тілесних ушкоджень, отриманих нею під час дорожньо-транспортної пригоди, перенесення декількох операцій та тривале її лікування, її власне відношення до спричинених їй тілесних ушкоджень, глибину її душевних страждань з цього приводу.
Визначаючи розмір спричиненої моральної (немайнової) шкоди ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходячи також з засад розумності, виваженості та справедливості, врахував великий обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку зі смертю свого сина ОСОБА_3 . 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
Верховний Суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду – скасувати.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Луганської області від 14 листопада 2017 року скасувати, а рішення Сватівського районного суду Луганської області від 17 серпня 2017 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак