ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

03 липня 2018 року 
Київ

справа №759/4892/16-а
адміністративне провадження №К/9901/6590/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Гімона М.М.,
суддів: Бучик А.Ю., Мороз Л.Л., 

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 18 травня 2017 року у справі № 759/4892/16-а (провадження № К/800/25921/16) за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, заявник) звернувся до суду з позовом до Управління пенсійного фонду в Деснянському районі м. Києва (правонаступником якого є Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві; надалі також - відповідач, Управління), у якому просив визнати протиправними дії Управління щодо утримання з його пенсії надміру виплаченої пенсії в розмірі 19969,98 грн. та стягнути з відповідача суму утриманої пенсії в розмірі 19969,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував протиправністю утримання Управлінням з виплачуваної йому пенсії в указаній сумі, адже, на його думку, факт реєстрації у якості фізичної особи-підприємця не наділяє особу статусом працюючої особи.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 4 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 травня 2017 року (провадження №К/800/25921/16) рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін. Ухвалюючи дане рішення, суд касаційної інстанції прийшов до висновку про правомірність дій пенсійного органу щодо повернення переплати пенсії, яка виникла у заявника, шляхом утримання з його пенсії 20 % пенсії щомісячно до повного погашення, оскільки позивач про проведення його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця та, відповідно, набуття статусу працюючої особи, з 2 квітня 2001 року відповідача не повідомив.

ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд вищезазначеної ухвали суду касаційної інстанції, керуючись пунктом 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України; в редакції до 15 грудня 2017 року, що діяла на момент подання заяви) у зв'язку з невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. У своїй заяві ОСОБА_1 просив скасувати рішення Вищого адміністративного суду України і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування заяви додав копію постанови Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, яка, на його думку, підтверджує невідповідність оскаржуваного судового рішення викладеному у цій постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах. Дане рішення було прийнято судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України. 

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Статтею 235 КАС України встановлено, що Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 237 КАС України заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Отже, однією з головних підстав для здійснення перегляду відповідно до вищезазначеної норми є подібність правовідносин, в яких застосовується певна норма матеріального права.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмету правового регулювання, умов застосування правових норм та однакового матеріально-правового регулювання спірних відносин. Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справі № 759/4892/16-а, де позивачем є заявник, предметом позову є визнання протиправними дій Управління щодо утримання відповідних сум із пенсії позивача та стягнення даних сум. Вищенаведені дії здійснювались Управлінням внаслідок виконання ним як суб'єктом владних повноважень своїх функцій, а отже правовідносини в даній справі є публічно правовими, а справа належить до юрисдикції адміністративного суду.

У свою чергу, у справі № 6-151цс13, рішення з якої для порівняння надав заявник,  правовідносини є цивільно-правовими, оскільки виникли між фізичною особою та ПАТ «Державний ощадний банк» внаслідок помилкового перерахування банком коштів на поточний рахунок фізичної особи.

Таким чином, відносини у цих справах не є подібними, вони прийняті за різних фактичних обставин, що виникли в різних правовідносинах.
Також необхідно зазначити, що постанову Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13 не можна вважати такою, що дає підстави для допуску справи до провадження та перегляду її Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 237 КАС України, оскільки цим рішенням Верховний Суд України, скасовуючи рішення суду касаційної інстанції, направив справу до цього ж суду для нового розгляду. Тобто постанова Верховного Суду України 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13 не містить висновків щодо правильного застосування норм матеріального права у спірних відносинах.

Частиною першою статті 244 КАС України встановлено, що Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися або норма права у рішенні, про перегляд якого подана заява, застосована правильно.

Враховуючи, що обставини, зазначені заявником у своїй заяві, не підтвердилися, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року), суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                М.М. Гімон
                                                                                                            А.Ю. Бучик
                                                                                                           Л.Л. Мороз