ПОСТАНОВА
Іменем України

23 липня 2018 року 
Київ
справа №607/7403/16-а
адміністративне провадження №К/9901/13365/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Бучик А.Ю.,
суддів:  Гімона М.М., Мороз Л.Л.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу №607/7403/16-а
за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про зобов'язання вчинити певні дії
за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України, постановленої 19 травня 2017 року суддею Швед Е.Ю., -

ВСТАНОВИВ :

У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення колегіального органу з призначення пенсій Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - відповідач) (протокол № 16 від 06.06.2016); 
- зобов'язати відповідача призначити пенсію за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" з моменту звернення із відповідною заявою з 01 червня 2016 року.
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити пенсію відмовлено.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2017 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017).
У серпні 2017 року ОСОБА_1 (в порядку глави 3 розділу ІУ Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній до 15.12.2017) направила до Верховного Суду України заву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2017 року.
Ухвалою Верховного Суду України від 14 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.
У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) матеріали заяви передано до Верховного Суду.
У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України ОСОБА_1 вказує на неоднаковість застосування судами норм процесуального права, зокрема, Вищим адміністративним судом України в частині установлення дійсних обставин справи.
Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про наявність неоднакового  застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.
Статтею 235 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
У ході розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 14.10.2014).
Протоколом засідання комісії Тернопільського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області для розгляду питань, пов'язаних з призначенням пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №16 від 06.06.2016 позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв'язку з тим, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-УШ від 02.03.2015 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. У зв'язку з цим з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.
Не погоджуючись з відмовою відповідача в призначені пенсії позивач, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції покликався на те, що оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VII від 02.03.2015 не скасований, його положення (у частині що стосується спірних правовідносин) не визнані неконституційними, а до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, тому відповідно, з вказаної дати скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон № 1697-VII). 
Залишаючи постанову суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції вказав, що позивач на час звернення за призначенням пенсії мала стаж роботи на посадах прокурорів 11 років 1 місяць 10 днів, а загальна вислуга років - 15 років 6 місяців 6 днів, тому вона не має права на призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону № 1697-VII.
Вищий адміністративний суд України, відмовляючи у відкриті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, виходив з того, що п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02 березня 2015 року передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, в тому числі, відповідно до Закону України "Про прокуратуру".
Оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII чинний, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XIII.
Таким чином, Вищий адміністративний суд в ухвалі від 19 травня 2017 року вказав, що оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії після 01 червня 2015 року, тому відповідачем правомірно відмовлено у призначенні її пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.
Натомість у судових рішеннях, наданих для порівняння, касаційний суд, за результатами здійснення касаційного перегляду, дійшов висновку про протиправність дій пенсійного органу щодо відмови у призначені пенсії на підставі ст. 86 Закону України "Про прокуратуру", який набрав чинності 15.07.2015, зокрема, такий висновок міститься в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 07.06.2016 у справі № 825/3658/15-а (№ К/800/6871/16), від  24.03.2017 у справі № 569/12290/16-а (К/800/8698/17) та від 15.05.2017 у справі № 212/6157/16-а (К/800/8508/17).
В наведених рішеннях суд касаційної інстанції вказав про безпідставність покликання відповідача на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VII, оскільки позивач звернувся до управління Пенсійного фонду із заявою про призначенні пенсії за вислугою років відповідно частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 та діяв на час звернення із заявою про призначення вказаної пенсії. Тобто, в даних спірних правовідносинах має місце застосування діючих норм вищенаведеного спеціального Закону.
Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, суд прийшов до наступного висновку.
Предметом позовних вимог у справі 607/7403/16-а є визнання неправомірними дій Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII .
Згідно п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.
Вказаний у п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ) щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.
Отже, з аналізу п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 колегія суддів дійшла висновку, що ним скасовані діючі станом на 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ.
Проте 15 липня 2015 року, у зв'язку з набуттям чинності Закону України «Про прокуратуру»  від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), Закон № 1789-ХІІ частково втратив свою чинність.
Статтею 86 Закону № 1697-VII врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону № 1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;.
Підпунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ установлено, що норми ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Слід зазначити, що до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» законодавцем вносились зміни, зокрема у ч. 9, 15 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19 грудня 2017 року № 2249-VІІ, ч. 15 згідно із Законом України від 06 грудня 2016 року № 1771- VІІ, що додатково свідчить про чинність Закону України «Про прокуратуру».
Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати щодо захисту соціальних прав  вважає, що питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №    1697-VІІ, який набув чинності 15 липня 2015 року, та вказана норма є діючою. А тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ.
Таким чином, працівники прокуратури за наявності на день звернення до органів Пенсійного фонду відповідної вислуги років та відповідного стажу роботи на посадах прокурорів мають право на пенсійне забезпечення у відповідності до чинної статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII.
У зв'язку з тим, що Верховний Суд позбавлений можливості установити необхідні відомості щодо наявності у позивача необхідного стажу роботи (як за вислугою років, так і стажу роботи на посадах прокурорів) відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII, що є визначальними у вирішенні вказаного спору, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Отже, рішення судів у справі, що розглядається, не ґрунтуються на правильному застосуванні норм права, а тому відповідно до частини четвертої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України заяву позивача слід задовольнити, рішення у даній справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017),  статтями   241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017), суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2017 року, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2017 року -  скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
А.Ю. Бучик
М.М. Гімон 
 Л.Л. Мороз
Судді Верховного Суду