Постанова
Іменем України
 
25 квітня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 522/15485/16
провадження № 61-14019св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
 
суддів: Кузнєцова В. О., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач),                             Усика Г. І.        
 
учасники справи:
позивач  - ОСОБА_2,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року у складі судді Парапан В. Ф.
ВСТАНОВИВ:
У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» (далі - ТОВ «ФК «Фагор») про захист прав споживачів.
Позов обгрунтовано тим, що 29 червня 2016 року між нею та ПАТ «Платинум Банк» укладений договір споживчого кредитування, кредитний договір з можливістю перенесення платежу (рахунок) № НОМЕР_1 (оптимальний з перенесенням платежу), за умовами якого кошти призначалися для погашення кредитної заборгованості за договором споживчого кредитування від 27 січня 2016 року № 200443640, укладеним між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський», який був відступлений на користь ТОВ «ФК «Фагор». ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Фагор», діючи спільно на підставі незаконно отриманої інформації  (банківської таємниці) стосовно ОСОБА_2, на невигідних умовах для позивача, ввівши її в оману, уклали договір кредиту, за яким позивач зобов'язана за 56 місяців виплатити 30 064,46 грн ПАТ «Платинум Банк», з яких                     ТОВ «ФК «Фагор» на час укладення договору безпідставно отримує від банку      10 672,46 грн. 
На підставі статті 42 Конституції України, статей 18, 19 Закону України «Про послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивач просила визнати кредитний договір від 29 червня 2016 року недійсним. Зобов'язати ТОВ «ФК «Фагор» повернути грошові кошти переведення на виконання договору доручення № 2625700110745/1 на переказ коштів з поточного рахунку фізичної особи від 29 червня 2016 року у розмірі 10 672,46 грн ПАТ «Платинум Банк». Стягнути з ТОВ «ФК «Фагор» на користь позивача грошові кошти у розмірі 750 грн. Стягнути з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 500 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнути з                         ТОВ «ФК «Фагор» на користь ОСОБА_2 2500 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Фагор» про захист прав споживачів повернуто заявнику для звернення до належного суду.
Суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для звернення позивача до суду за правилами альтернативної підсудності, тому вона має право звернутися з позовом до відповідного суду за загальним правилом, тобто за зареєстрованим місцем знаходження відповідача або власним місцем проживання.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року  апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 І на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2016 року залишено без руху у зв'язку з несплатою судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявнику у зв'язку з неусуненням недоліків, а саме: несплатою судового збору.
02 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з касаційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2016 року та на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
24 листопада 2016 року ОСОБА_2  подала до суду касаційної інстанції заяву про усунення недоліків, у якій сформулювала клопотання відповідно до статей 335, 336 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року), а саме: уточнила прохальну частину касаційної скарги, у якій просила змінити ухвалу Апеляційного суду Одеської області від                              22 вересня 2016 року та вирішити питання по суті.
25 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року.
13 вересня  2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року призначено до судового розгляду. 
22 березня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»               ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року та вирішити питання по суті, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, яким врегульовано питання  про пільги споживачів, які звертаються за захистом своїх прав до суду. Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Тлумачення положень              статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ускладнює реалізацію прав споживачів, гарантованих статтею 42 Конституції України. Забороняється дискримінація у реалізації гарантованих Конвенцією з прав людини і основоположних свобод прав, зокрема, право на справедливий судовий розгляд справи.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги Закон України «Про захист прав споживачів» у частині, що стосується звільнення від сплати судового збору.
На правовідносини, які виникають з кредитних договорів, поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Проте судді Одеської області керуються Законом України «Про судовий збір» у редакції, відповідно до якої     22 травня 2015 року виключено положення щодо пільг споживачів. 
Ухвала апеляційного суду оскаржується в частині залишення апеляційної скарги без руху у зв'язку з несплатою суми судового збору.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та зміст ухваленого судового рішення, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Із матеріалів справи встановлено, що у січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «ФК «Фагор» про захист прав споживачів. Як на підставу позову, зокрема посилалася на нечесну підприємницьку практику з боку відповідачів. Просила визнати недійсним кредитний договір з можливістю перенесення платежу (рахунок)                                   № НОМЕР_1 (оптимальний з перенесенням платежу) від 29 червня 2016 року недійсним. Зобов'язати ТОВ «ФК «Фагор» повернути грошові кошти переведені на виконання договору доручення від 29 червня 2016 року                   № 26257000110745/1 на переказ коштів з поточного рахунку фізичної особи у розмірі 10 672,46 грн ПАТ «Платинум Банк». Стягнути  з ТОВ «ФК «Фагор» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 750,00 грн. Стягнути з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_2 2500,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ТОВ «ФК «Фагор» на користь ОСОБА_2 2500,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 про захист прав споживачів повернуто заявнику для звернення до належного суду.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -  ОСОБА_3  на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2016 року залишено без руху.
ОСОБА_2 запропоновано сплатити судовий збір.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявнику.
Перевіряючи доводи  касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
Залишаючи апеляційну скаргу без руху у зв'язку з несплатою суми судового збору, апеляційний суд послався на те, що з 01 вересня 2015 року набрав чинності Закон України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», яким внесено зміни до Закону України «Про судовий збір», за положеннями якого пункт 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» викладено в іншій редакції, тобто пільги щодо сплати судового збору не розповсюджуються на споживачів, за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Тому Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору та до цих правовідносин не застосовується.
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час подання апеляційної скарги) споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.
Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави для  висновку про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею  5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
За своїм змістом стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). 
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.
При прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.
Велика Палата Верховного Суду відійшла від правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі                  № 6‑185цс17 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6‑916цс17, та дійшла висновку,  що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України у редакції на час постановлення оскарженої ухвали, стаття 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом).
З огляду на викладене ухвала Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.
Водночас Верховний Суд з урахуванням меж касаційного розгляду справи судом касаційної інстанції  (стаття 400 ЦПК України) зазначає таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Згідно із статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективний засіб захисту, який гарантований статтею 13 Конвенції, передбачає, зокрема, що за результатами розгляду скарги особа отримує відповідний захист.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
ОСОБА_2  не оскаржила ухвалу Апеляційного суду Одеської області     від  17 листопада 2016 року про повернення її апеляційної скарги. 
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає, що скасування лише ухвали про залишення без руху апеляційної скарги  не є реальним поновленням прав ОСОБА_2, але немає підстав вийти за межі касаційної скарги.
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
З огляду на викладене у касаційного суду відсутні підстави для направлення справи до суду апеляційної інстанції для продовження  розгляду справи, оскільки апеляційна скарга повернута апеляційним судом заявнику.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року скасувати.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик