Постанова
Іменем України
15 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 638/7830/16-ц  
провадження № 61-20247св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого – Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)
 
учасники справи:
позивач – Фонд загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості,   
відповідач – ОСОБА_1, 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року у складі суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2015 року Фонд загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми. 
 
Позов мотивовано тим, що 21 листопада 2003 року ОСОБА_1 вперше звернулась за сприянням у працевлаштуванні до Дзержинського районного центру зайнятості, правонаступником якого є Харківський міський центр зайнятості, де була зареєстрована як така, що шукає роботу. Наказом директора Харківського міського центру зайнятості від 28 листопада                     2003 року відповідачу надано статус безробітного з призначенням допомоги по безробіттю як застрахованій особі з урахуванням трудового стажу, протягом 360 календарних днів з 28 листопада 2003 року по 21 листопада 2004 року. Наказом від 20 січня 2004 року відповідача знято з обліку у зв’язку із працевлаштуванням з 08 січня 2004 року. Вдруге ОСОБА_1 була зареєстрована в Харківському міському центрі зайнятості 04 грудня                    2009 року. Згідно договору від 21 грудня 2009 року, укладеного між Харківським обласним центром зайнятості та «Міжнародний соломонів університет», з метою сприяння подальшому працевлаштуванню в період              з 22 грудня 2009 року по 06 квітня 2010 року відповідача направлено до вказаного навчального закладу за навчальною програмою «Засоби комп’ютерної графіки», де з 22 грудня 2009 року по 06 квітня 2010 року  відповідач пройшла вказаний навчальний курс. Наказом від 05 травня                 2011 року відповідачу припинено реєстрацію безробітного у зв’язку із невідвідуванням центру зайнятості протягом тридцяти і більше календарних днів без поважних причин. 
За заявами відповідача від 28 листопада 2003 року та 11 грудня 2009 року, у яких вона зазначила, що не працює як найманий працівник, в тому числі за договором підряду, цивільно-правового характеру, за сумісництвом, не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, їй був наданий статус безробітного і призначена виплата допомоги по безробіттю. У зв'язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедури державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців за заявницьким принципом» від 13 травня 2014 року в базу EIAC.NET в закладці «Довідник ПОУЄДРС» 01 серпня 2014 року були внесені зміни про те, що відповідач зареєстрована як фізична особа-підприємець з 20 березня                 1995 року. Згідно отриманого 09 жовтня 2014 року витягу з Єдиного державного реєстру, відповідач була зареєстрована як фізична                            особа-підприємець з 20 березня 1996 року по 30 липня 2014 року.
На підставі виявленого факту позивачем було складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». В ході проведення розслідування страхового випадку з'ясовано, що в заявах на отримання статусу безробітного відповідач зазначила недостовірну інформацію, у зв'язку з чим Харківським міським центром зайнятості 17 жовтня 2014 року були видані накази про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 106 грн 06 коп. за період з 28 листопада 2003 року по 07 січня 2004 року та з 11 грудня 2009 року по 17 березня 2011 року у сумі 6 563 грн 54 коп., а також вартості наданих соціальних послуг в сумі 2 697 грн 47 коп. та наказ про повернення коштів, витрачених на професійне навчання у сумі 3 461 грн 55 коп. за період з 22 грудня 2009 року по 06 квітня 2010 року.
Оскільки відповідач у добровільному порядку кошти не повернула, Фонд загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості просив  стягнути з відповідача вартість матеріального забезпечення у сумі 6 669 грн 60 коп., вартість наданих соціальних послуг в сумі 3 461 грн 55 коп. та судові витрати.
Рішенням Дзержинський районний суд м. Харкова від 02 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості вартість матеріального забезпечення на випадок безробіття в сумі 6 669 грн 60 коп., вартість наданих соціальних послуг в сумі 3 461 грн 55 коп., всього стягнуто  10 131 грн 15 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 при реєстрації в службі зайнятості не повідомила про нескасовану реєстрацію її як фізичної особи-підприємця, неправомірно набула статусу безробітної і, відповідно, безпідставно отримувала допомогу по безробіттю та соціальні послуги з професійного навчання. 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року рішення Дзержинський районний суд м. Харкова від 02 лютого 2017 року скасовано, провадження у справі закрито. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року відмовлено Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення суми. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року вказану постанову Харківського окружного адміністративного суду                 від 23 березня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову, проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 лютого 2016 року постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року скасовано, провадження у справі закрито. 
Оскільки Вищим адміністративним судом України закрито касаційне провадження та скасовано постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року залишена без змін і набрала законної сили, є підстави для закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 статті 205 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Фонд загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості просить скасувати ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 квітня                        2017 року та залишити в силі рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги висновок Верховного Суду України про те, що даний спір є приватно-правовим та повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства, тому після закриття провадження у адміністративному судочинстві позивач звернувся із цивільним позовом до ОСОБА_1 про повернення коштів. 
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 просила звернути увагу на судові рішення, ухвалені у справі за позовом Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості до ОСОБА_1, поданому в порядку адміністративної юрисдикції.  
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спір між тими саме сторонами, про той саме предмет і з тих саме підстав вже був вирішений адміністративним судом.
Проте з такими висновками погодитись не можна. 
Так, постановою Харківського окружного адміністративного суду                                   від 23 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Фонду загальнообов’язкового соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення вартості матеріального забезпечення у сумі 6 669 грн 60 коп.,  коштів, відшкодованих на організацію громадських робіт, у сумі 2 697 грн       47 коп. та коштів, витрачених на професійне навчання, в сумі 3 461 грн 55 коп. 
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року постанову Харківського окружного адміністративного суду                   від 23 березня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фонду загальнообов’язкового соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості вартість матеріального забезпечення у сумі 6 669 грн 60 коп., вартість наданих соціальних послуг у сумі 2 697 грн 47 коп. та кошти, витрачені на професійне навчання у сумі 3 461 грн 55 коп., всього стягнуто 12 828 грн 62 коп. 
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року скасовано, провадження у справі за позовом Фонду загальнообов’язкового соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів закрито. 
Закриваючи провадження у справі, Вищий адміністративний суд України, врахувавши правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року у справах № 21-1884а15, № 21-2209а15, виходив із того, що оскільки у справі спір виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на виплачені центром зайнятості вартість матеріального забезпечення, наданих соціальних послуг і коштів, витрачених на професійне навчання, та стягнення цих сум з неї як недобросовісного набувача, даний спір має приватно-правовий, а не публічний характер, відтак його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів. 
Отже, установлено, що спір у справі, яка розглядається, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Пунктом 1 частини першої статті 157 КАС України в редакції, чинній на час розгляду справи, визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. 
Відповідно до статті 228 КАС України в редакції, чинній на час розгляду справи, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтею  157 цього Кодексу.    
Разом з тим, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 лютого 2016 року не вирішено питання про скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року, відповідно до положень статті 228 КАС України, що можливо вирішити шляхом виправлення описки у судовому рішенні.   
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув та помилково вважав, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року залишена без змін і набрала законної сили, тому є підстави для закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 статті 205 ЦПК України. 
За таких обставин, постановлена апеляційним судом ухвала про закриття провадження у справі не може вважатися законною і обґрунтованою, у зв'язку із чим, відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК Україниїї слід скасувати з направленням справи до апеляційного суду для продовження розгляду.
У силу положень статті 400 ЦПК Україникасаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості задовольнити частково. 
 
Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року скасувати, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько 
 
                                                                                  С.
Ю. Мартєв
 
                                                                             В. В. Пророк
 
                                                                     С. П. Штелик