ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/9067/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Дроботової Т.Б.
при секретарі судового засідання Лихошерст І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді Зеленін В.О., Мартюк А.І.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 07.08.2017 (суддя Чебикіна С.О.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління "Укргазтехзв'язок"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквамарін-Глоу"
про стягнення суми
за участю:
позивача: Кравченко С.В. (довіреність від 24.05.18)
відповідача: Мандригеля Р.С. (довіреність від 12.01.18),
ВСТАНОВИВ:
Звернувшись у суд з даним позовом, Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" в особі філії "Управління "Укргазтехзв'язок" (далі - позивач) просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквамарін-Глоу" (далі - відповідач) 8 178 044, 01 грн., безпідставно набутих коштів, 5 344 705,80 грн. пені та штраф у розмірі 2 055 656,08 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання укладеного між сторонами договору підряду, позивач перерахував відповідачу грошові кошти у відповідному розмірі, які є авансом, втім відповідач свої зобов'язання не виконав та станом на день подачі позову договір припинив свою дію, у зв'язку із закінченням строку на який його було укладено. Відтак відповідач безпідставно утримує аванс, а тому він підлягає поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також відповідач повинен оплатити позивачу штраф та пеню за порушення строків виконання робіт, які обумовлені договором від вартості не виконаних робіт.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.08.2017, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача 6 868 223,04 грн. авансового платежу, в іншій частині у позові відмовлено.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 вказане рішення суду скасовано та прийнято нове, яким в позові відмовлено.
У касаційній скарзі позивач просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що судами не враховані висновки Верховного Суду України, які викладені у постанові від 04.10.2017 у справі № 753/23725/15-ц та не наведено мотивів відступу від такої правової позиції, оскільки зобов'язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв'язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації. Відтак, позивач вважає, що після припинення дії договору, з 01.01.2015 у відповідача відпала підстава утримання перерахованих позивачем авансових платежів, які на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України повинні бути повернуті позивачу як повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Позивач вказує на те, що суди безпідставно відмовили у стягненні процентів, пені та штрафу, чим порушили приписи статті 536, частини 2 статті 1214 ЦК України. Також позивач посилаючись на постанову Вищого господарського суду України від 05.10.2017 у справі № 908/3503/16 зазначає, що суди не з'ясували правову природу спірних правовідносин, що призвело до прийняття ними передчасних судових рішень. Крім того, позивач вказує на те, що суд першої інстанції не виніс ухвали про повернення заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, а зазначив про це у рішенні по суті, чим порушив приписи частини другої статті 63 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
У відзиві на касаційну скаргу відповідач вказує на законність та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції, та безпідставність доводів касаційної скарги, у зв'язку з чим просить відмовити у її задоволенні.
Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, 13.11.2012 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" в особі філії "Управління "Укргазтехзв'язок", правонаступником якого є позивач (замовник) та відповідачем (підрядник) було укладено договір підряду № 24 КБ, а також додаткові угоди до нього, за умовами якого відповідач зобов'язався виконати комплекс робіт, які визначені договором, у строк по 31.12.2014.
Пунктом 3.1 договору, у редакції додаткової угоди від 19.07.2013 № 2, визначено, що загальна вартість робіт з ПДВ відповідно до протоколу узгодження договірної ціни складає 29 366 515,38 грн.
Згідно пунктів 3.2, 3.3 договору передбачено аванс у розмірі 30 % від суми договору. Аванс використовується підрядником на придбання обладнання, матеріалів та на інші витрати необхідні для початку виконання зобов'язань по договору.
Пунктом 5.2 договору встановлено, що строк дії договору становить з дати його підписання до 31.12.2013, а в частині виконання сторонами зобов'язань щодо розрахунків до їх повного виконання, але додатковою угодою від 30.12.2013 № 3 до договору строк його дії було продовжено до 31.12.2014.
Пунктом 6.1.1 договору передбачено, що позивач зобов'язаний сплатити платіж, передбачений умовами договору.
Відповідно до пункту 12.3 договору за порушення з вини підрядника строків виконання робіт, або строків здавання в експлуатацію він сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.
Судами встановлено, що на виконання умов договору позивач перерахував відповідачу аванс на загальну суму 8 809 954,62 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 15.03.2013 № 1272 та від 18.05.2013 № 2395.
Також встановлено, що згідно видаткової накладної від 29.07.2013 № 00035 відповідач поставив позивачу обладнання на суму 2 106 368,69 грн., яке позивач оплатив у загальному розмірі 1 135 502,90 грн., та згідно заяви позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 26.11.2015 № 2488/19-01 між сторонами зі справи була зарахована сума 338 955,18 грн.
Позивач звертався до відповідача з претензією від 15.01.2016 № 2 у якій посилався на те, що договір підряду припинив свою дію, у зв'язку із закінченням строку його дії, а відповідач не виконав у повному обсязі роботи за договором, чим порушив права позивача та не здійснив повернення авансового платежу, тобто безпідставно його утримує, а тому повинен повернути авансовий платіж на підставі статті 1212 Цивільного Кодексу України.
Крім того, судами встановлено, що відповідачем була подана заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності в частині позовних вимог щодо стягнення пені та штрафу.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач одержавши від позивача авансовий платіж на виконання умов договору, проте не виконавши своїх зобов'язань з виконання робіт, повинен повернути позивачу аванс у розмірі 6 868 223,04 грн. з урахуванням заліку зустрічних однорідних вимог та вартості поставленого товару за договором. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу, суд вказав на те, що ці вимоги були заявлені з пропуском річного строку позовної давності на застосуванні якого наполягав відповідач.
Скасовуючи вказане рішення суду першої інстанції та приймаючи нове, про відмову в позові, апеляційний суд свій висновок мотивував тим, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення зобов'язань за ним, та позивач у претензіях не відмовлявся від договору, а невиконання відповідачем у повному обсязі робіт за договором не свідчить про безпідставність набуття відповідачем авансу, що виключає підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.
Підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції відсутні з огляду на наступне.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторонам (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно зі статтями 598, 599 наведеного Кодексу зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 631 вказаного Кодексу та частиною сьомою статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
З огляду на те, що закон не передбачає такої підстави припинення зобов'язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору, колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи скаржника про те, що після закінчення стоку дії укладеного між сторонами договору є неможливим виконання відповідачем робіт за цим договором та їх прийняття позивачем, а тому у відповідача відпала підстава утримання перерахованих позивачем авансових платежів.
Відповідно до приписів статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що застосування її положень про повернення майна потерпілому можливе у разі набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, та за відсутності для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Із встановлених судами обставин справи не вбачається, що позивач в односторонньому порядку відмовлявся від договору, або він був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку.
Відтак, встановивши, що на момент перерахування авансових платежів між сторонами існували договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, а із встановлених судами обставин справи не вбачається, що позивач в односторонньому порядку відмовлявся від договору, або він був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку, апеляційний суд дійшов до правильного висновку про те, спірну суму коштів не можна витребувати відповідно до положень статті 1212 ЦК України, оскільки договірний характер правовідносин сторін, який склався між ними у даній справі, виключає підстави застосування до них положень статті 1212 ЦК України.
Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, між тими ж сторонами та з аналогічних правових підстав.
Також колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені та штрафу виходячи із наступного.
Відповідно до положень пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
07.08.2017 під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності в частині позовних вимог про стягнення пені та штрафу.
Як встановлено судами останнім днем виконання робіт є 31.12.2014, а отже з 01.01.2015 почалось прострочення відповідача та можливість нарахування пені, а з 30.01.2015, як встановлено судами, - можливість нарахування штрафу.
При цьому, позивач звернувся до суду з даним позовом у червні 2017 року, тобто, враховуючи порядок та період нарахування неустойки, з пропуском річного строку позовної давності щодо вимог про стягання пені та штрафу.
За вказаних обставин висновки судів у цій частині спору ґрунтуються на нормах матеріального права та на фактичних обставинах справи, а тому правові підстави для скасування судових рішень у цій частині, відсутні.
Посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 753/23725/15-ц, як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень, суд касаційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки вказане судове рішення не є постановленим в подібних правовідносинах, тобто в таких, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також не вбачається, що має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин, як і в справі, що переглядається.
Доводи позивача, які обґрунтовані постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2017 у справі № 908/3503/16, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки із положень статей 302, 303 315 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що як саме повинна застосовуватися норма права, віднесено до компетенції Великої Палати, а отже враховуючи наведені положення процесуального законодавства при вирішенні даного спору визначальне значення з даного питання мають правові висновки саме Великої Палати Верховного Суду.
Твердження позивача про те, що суд першої інстанції не виніс ухвали про повернення заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, а зазначив про це у рішенні, чим порушив приписи частини другої статті 63 ГПК України, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки за вказаних обставин суд розглянув та дав оцінку зверненню учасника справи, отже такий учасник був почутий, а його питання розглянуто судом.
Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, а доводи відзиву на касаційну скаргу ґрунтуються на вказаних нормах права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.
Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на скаржника.
Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 у справі Господарського суду міста Києва у справі №910/9067/17, залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Г.М. Мачульський
Судді                                                                                          І.В. Кушнір
                                                                                          Т.Б. Дроботова