ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2018 року 
м. Київ
справа №712/9000/16-а
адміністративне провадження №К/9901/45683/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик Ю.А., Гімона М.М., -
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 712/9000/16-а
за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради (далі - Міськрада) про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Міськради
на постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів Троян Т.Є. та 
ухвалу  Київського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Межевича М.В., суддів Земляної Г.В., Сорочка Є.О., - 
ВСТАНОВИВ:
03 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати противним та скасувати рішення Міськради від 09 липня 2010 року № 5-903 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-322 «Про надання приватному підприємцю ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_1».
Позов обґрунтовано тим, що оспорюваним рішенням Міськради протиправно змінено функціональне використання земель з рекреаційного (5496 кв.м.) на комерційне призначення.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2017 року позивачу поновлено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Соснівський районний суд м. Черкаси постановою від 31 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, задовольнив позовні вимоги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть надаватись у користування з метою для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт. Тобто, надання цих земель у комерційне використання з метою здійснення діяльності, яку на момент прийняття оскаржуваного рішення провадив позивач згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту», нормами чинного законодавства не дозволено.
12 липня 2017 року Міськрада звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційної скаргою, в якій посилаючись на порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Касаційна скарга мотивна тим, що оспорюване рішення прийнято на підставі заяви ОСОБА_1 При цьому, Міськрада зазначає, що з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском шестимісячного строку.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 липня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
У справі, яка розглядається, суди встановили, що відповідно до умов договору оренди землі від 04 червня 2007 року Міськрада передала приватному підприємцю ОСОБА_1 в строкове платне користування земельну ділянку, що за цільовим призначенням відноситься до земель водного фонду (прибережна захисна смуга), яка знаходиться по АДРЕСА_1. Договір зареєстрований в Черкаській регіональній філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що вчинений запис від 15 червня 2007 року за №040777500160.
Вказаний договір оренди землі укладений відповідно до рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-322, яким вирішено надати ПП ОСОБА_1 земельну ділянку площею 7579 кв.м. по АДРЕСА_1 в оренду на 49 років під розташування та подальшу експлуатацію пункту короткочасного відпочинку населення. За основним цільовим призначенням земельну ділянку віднесено до земель водного фонду (прибережна захисна смуга). За функціональним використанням земельну ділянку віднесено до: площею 5496 кв.м. - земель рекреаційного призначення та інші відкриті землі (землі відпочинку та спорту); площею - 2083 кв.м. - земель комерційного використання.
В подальшому, рішенням Міськради від 09 липня 2010 року № 5-903 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-322 «Про надання приватному підприємцю ОСОБА_1 земельні ділянки в оренду по АДРЕСА_1» орендовану земельну ділянку площею 7579 кв.м. за функціональним призначенням віднесено до категорії земель комерційного використання.
Внаслідок прийняття спірного рішення коефіцієнт функціонального використання (Кф) на площі 5496 кв.м. збільшено з 0,5 (як передбачено в договорі оренди) до 2,5. 
Також суди встановили, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - основний вид економічної діяльності, якою займався ПП ОСОБА_1 на дату прийняття рішення була вказана «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту».
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.
Статтею 61 ЗК України передбачено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.
Відповідно до статті 89 Водного кодексу України (далі - ВК України) передбачено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється зокрема розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення); будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо.
Згідно статті 85 ВК України передбачено, що у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.
Відповідно до статей 50, 51, 52 ЗК України, до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. Землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).
Виходячи із складу земель рекреаційного призначення, землями рекреаційного призначення мають вважатися земельні ділянки, спеціально призначені для відпочинку населення, у тому числі для розміщення об'єктів стаціонарної рекреації.
У законодавстві (частина перша статті 63 Закону України від 25 червня 1991 року № 1264-XII «Про охорону навколишнього природного середовища» (далі - Закон № 1264-XII) вживається термін «рекреаційні зони», що за своїм змістом майже співпадає із терміном «землі рекреаційного призначення»:
«Рекреаційними зонами є ділянки суші і водного простору, призначені для організованого масового відпочинку населення і туризму.»
Особливості правового режиму земель рекреаційного призначення безпосередньо випливають із цільового призначення. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель (частина друга статті 52 ЗК України, частина друга статті 63 Закону № 1264-XII), зміни природного ландшафту та проведення інших дій, що суперечить використанню цих зон за цільовим призначенням (частина друга статті 63 Закону № 1264-XII). Більш детальних вимог щодо правового режиму земель рекреаційного призначення законодавство не містить, окрім положень про зелені зони міст та ті території у складі земель рекреаційного призначення, що входять до складу інших категорій земель.
Також особливості правового режиму земель рекреаційного призначення випливають з оподаткування земель рекреаційного призначення земельним податком. Зокрема, положеннями статті 7 Закону України від 03 липня 1992 року № 2535-XII (в редакції, яка була чинною, на час виникнення спірних відносин)  встановлені підвищені п'ятикратно ставки оподаткування за використання земельних ділянок рекреаційного призначення не за «функціональним призначенням цих територій». 
Аналогічні положення містяться у пункті 276.2 статті 276 Податкового кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2011 року.
Крім цього, згідно зі статтею 201 ЗК України, грошова оцінка земельних ділянок визначається на рентній основі. Залежно від призначення та порядку проведення грошова оцінка земельних ділянок може бути нормативною і експертною. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель тощо. Експертна грошова оцінка використовується при здійсненні цивільно-правових угод щодо земельних ділянок. Грошова оцінка земельних ділянок проводиться за методикою, яка затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року № 1378-IV «Про оцінку земель» (далі - Закон № 1378-IV), нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель (стаття 5 Закону № 1378-IV).
Відповідно до статті 13 Закону № 1378-IV, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку; визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.
Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється на підставі Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженого спільним наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства аграрної політики, Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України, Української академії аграрних наук, Державного комітету України по водному господарству, Державному комітету лісового господарства від 27 січня 2006 року № 18/15/21/11 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2006 року за № 388/12262).
Розділом 3 цього Порядку закріплена нормативна грошова оцінка земель населених пунктів. В основі нормативної грошової оцінки земель населених пунктів лежить капіталізація рентного доходу, що отримується залежно від місця розташування населеного пункту в загальнодержавній, регіональній і місцевій системах виробництва та розселення, облаштування його території та якості земель з урахуванням природно-кліматичних та інженерно-геологічних умов, архітектурно-ландшафтної та історико-культурної цінності, екологічного стану, функціонального використання земель.
Вищевказаний Порядок оцінки земель встановлює категорії земель за функцією використання, якими, в свою чергу, є: землі житлової забудови; землі промисловості; землі досліджень та розробок; землі гірничої промисловості і гірничих розробок; землі комерційного використання; землі громадського призначення; землі транспорту та зв'язку; землі технічної інфраструктури; інші землі; землі змішаного використання.
Коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) (додаток 1, табл. 1.1), ураховує відносну прибутковість видів економічної діяльності, та становить для категорії земель за функцією використання, зокрема, такі коефіцієнти: землі комерційного використання -Кф=2,5, інші землі (за деякими винятками) -Кф=0,5.
До складу категорії земель комерційного використання відносяться: землі торгівлі транспортними засобами та їх ремонту; землі оптової торгівлі і посередництва в торгівлі; землі роздрібної торгівлі побутовими товарами і їх ремонт; землі готелів та ресторанів; землі підприємств фінансового посередництва; землі підприємств страхування; землі підприємств, що здійснюють допоміжну діяльність у сфері фінансів та страхування; землі підприємств, що здійснюють операції з нерухомістю, здавання під найм та послуги юридичним особам; землі підприємств, що здійснюють діяльність у сфері інформатизації; землі підприємств, що здійснюють послуги, які надаються переважно юридичним особам; землі підприємств, що здійснюють індивідуальні послуги; землі підприємств, що здійснюють діяльність у сфері відпочинку та розваг (азартні ігри та ігри на гроші тощо).
Категорія інших земель включає у себе: землі насаджень загального та спеціального користування; землі кладовищ та крематоріїв; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого та рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового господарства і пов'язані з ним послуги; з площею акваторії до 50 га включно; землі запасу та резервного фонду; землі, зайняті поточним та відведені під майбутнє будівництво (Додаток № 1).
Віднесення земель до категорії земель за функціональним використанням провадиться згідно з Інструкцією з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженою наказом Держкомстату України від 05 листопада 1998 року № 377, зареєстрованою в Мін'юсті України 14 грудня 1998 року за № 788/3228, відповідно до видів економічної діяльності, зазначених у довідках, що надають юридичним особам органи державної статистики.
Таблиця 1.1 визначає коефіцієнти, які характеризують функціональне використання земельної ділянки. При цьому, критерієм поділу визначено склад категорії земель (код розділу - за КВЕД).
Також вказаною інструкцією передбачено віднесення до графи 55 даних про землі, які використовуються для відпочинку, та інші відкриті землі (графи 56+57+58+59+60+61+62): землі, які використовуються для відпочинку (крім спортивних споруд та санаторно-курортних організацій, які потрібно враховувати у графі 43). 
У графі 42 - дані про землі, які використовуються  в комерційних цілях:  землі,  які  використовуються головним чином комерційними, торговими і  відповідними службами - торговими центрами, банками, автозаправними    станціями, ремонтними майстернями,  готелями,  ресторанами, барами, їдальнями, торговими складами та  будівлями  органів управління ними.  Включати до цієї категорії  землі потрібно за видами діяльності,  вказаними   в додатку 3. Зокрема, такий видів економічної діяльності, як роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах.
Одночасно у таблиці 1.1 Додатку 1 до пунктів 3.5, 3.7, 3.9, 3.10 Порядку нормативної грошової оцінки земель наведені категорій земель за функцією використання; коди видів економічної діяльності, які відповідають певній категорії; склад категорії земель та значення коефіцієнтів функціонального використання для кожної з категорій земель.
Однак, для земель рекреаційного призначення перелік кодів видів економічної діяльності вказаним нормативним актом не передбачено.
Аналіз наведених норм права свідчить про те що земельним законодавством не заборонено надавати в користування земельні ділянки прибрежних захисних смуг у комерційне користування, зокрема, для роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.
Тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що надання земель рекреаційного призначення із земель водного фонду у комерційне використання з метою здійснення діяльності, яку на момент прийняття оскаржуваного рішення провадив позивач згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - «Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту», нормами чинного законодавства не дозволено, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.
При цьому, колегія суддів зазначає, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 20 ЗК України).
Стаття 1 Закон України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою, у встановленому законодавством порядку.
Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року N 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (чинного на час виникнення спірних відносин), введена графа «цільове призначення». Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.
Власники земельних ділянок і землекористувачі, згідно із ЗК України (статті 91, 96), зобов'язані забезпечувати використання землі відповідно до цільового призначення та умов її надання, залежно від чого здійснюється і оподаткування земельних ділянок.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений.
Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, суд вважає, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.
Земельний кодекс України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським), органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.
Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону.
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12 та постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №521/4789/17.
У справі, яка розглядається суди встановили, що оспорюваним рішенням Міськради змінено вид функціонального використання земельної ділянки, орендованої позивачем, яка за основним цільовим призначенням віднесена до земель водного фонду (прибережна захисна смуга) з земель рекреаційного призначення та інші відкриті землі (землі відпочинку і спорту) на землі комерційного використання.
Разом з цим, суди попередніх інстанцій вирішуючи спір, не встановили та не дали належної правової оцінки, чи було дотримано порядок зміни виду функціонального використання вказаної земельної ділянки, що має значення для правильного вирішення справи, оскільки за правилами статті 2 КАС України адміністративні суди у справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права та не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що без установлення зазначених обставин на підставі належних та допустимих доказів та без надання їм належної правової оцінки, суди дійшли передчасних висновків та прийняли рішення, які не відповідають вимогам щодо їх законності і обґрунтованості.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Отже суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки встановили їх без дослідження належних доказів, що у відповідності до пункту 3 частини другої статті 353 КАС України є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.
Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити зазначені в ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог 242 КАС України.
Керуючись пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень, статтями 242, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Черкаської міської ради задовольнити частково.
Постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року скасувати
Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик
М.М. Гімон,
Судді Верховного Суду