ПОСТАНОВА
Іменем України

10 липня 2018 року 
Київ
справа №371/1554/16-а
адміністративне провадження №К/9901/7056/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Бучик А.Ю.,
суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу № 371/1554/16-а

за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Миронівському районі Київської області про визнання протиправним рішення про відмову у перерахунку пенсії державного службовця, зобов'язання здійснити перерахунок пенсії та її виплату

за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України, постановлену 09 березня 2017 року, постановлену суддею Голяшкін О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати рішення управління Пенсійного фонду України в Миронівському районі Київської області про відмову в проведенні перерахунку пенсії державного службовця протиправним та зобов'язати управління здійснити перерахунок пенсії державного службовця з 12 грудня 2016 року, призначеної в розмірі 86 % заробітної плати державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з врахуванням підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» та довідки про заробітну плату, здійснити виплату пенсії.
Постановою Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2016 року визнано протиправним рішення управління Пенсійного фонду України у Миронівському районі Київської області № 88 від 13 грудня 2016 року про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1
Зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Миронівському районі Київської області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії державного службовця у розмірі 86 % заробітної плати державного службовця відповідної посади за останнім місцем роботи на державній службі у зв'язку з підвищенням розміру заробітної плати працюючим державним службовцям згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» та довідки Миронівської районної державної адміністрації Київської області від 12 грудня 2016 року № 6/25-5333, починаючи з 12 грудня 2016 року.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року постанову Миронівського районного суду Київської області від 28 грудня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1  залишено без задоволення.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 1 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України.
У квітні 2017 року ОСОБА_1 (в порядку глави 3 розділу ІУ Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній до 15.12.2017) подала до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2017 року у справі № 371/1554/16-а.
Ухвалою Верховного Суду України від 12 травня 2017 року відкрито провадження у справі для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2017 року.
У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) матеріали заяви разом зі справою передано до Верховного Суду.
Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 виходячи з наступного.
Відмовляючи у відкритті провадження суд касаційної інстанції покликався на те, що судове рішення суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду скарги на постанову прийняте в скороченому провадженні, є остаточним та оскарженню не підлягає.
У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України позивач, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2017 року.
На обґрунтування заяви ОСОБА_1 надано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2017 року (К/800/4955/17) та від 14 березня 2017 року (К/800/7481/17), які, на думку заявника, свідчать про неоднакове застосування касаційним судом одних і тих же норм процесуального права. 
Так, наведеними ухвалами Вищого адміністративного суду України відкрито провадження в справах, які розглядались судом першої інстанції у скороченому провадженні.
Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 237 КАС України (у редакції до 15.12.2017) заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або, яке прийняте з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів
Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів Верховного Суду виходить з наступного.
Кодексом адміністративного судочинства України, окрім загального порядку розгляду адміністративних справ, передбачено і особливості розгляду окремих категорій справ. Зокрема, законодавцем визначено, що норми глави 6 розділу ІІІ КАС України мають пріоритет над загальними нормами цього Кодексу, які регулюють відповідні питання, оскільки є спеціальними, тобто містять особливості, що відрізняють їх від загального порядку провадження. 
Метою запровадження даної процедури в адміністративному судочинстві          слугувало прискорення розгляду нескладних справ індивідуального характеру, що забезпечується негайним виконанням таких судових рішень.
Особливості розгляду справи в скороченому провадженні передбачено частиною 4 статті 183-2 КАС України, відповідно до якої суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи в скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.
Так, наявний між сторонами спір, згідно з імперативними нормами статті 183-2 КАС України, міг бути вирішений судом першої інстанції в порядку скороченого провадження, тобто без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, оскільки суд першої інстанції, згідно з частиною 4 вказаної статті, міг перейти до розгляду справи за загальними правилами цього Кодексу лише в разі недостатності повідомлених позивачем обставин та за результатами розгляду поданих відповідачем заперечень тільки після застосування скороченого провадження. 
У справі, що розглядається, суд першої інстанції під час перевірки позовної заяви вимогам статей 106, 107 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновку про відкриття скороченого провадження у справі.
Суд касаційної інстанції відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справі, виходив із того, що частинами 9, 10 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.
Частиною п'ятою статті 214 КАС України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо справа не підлягає касаційному розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення, яке було прийнято в порядку скороченого провадження, підлягає лише апеляційному перегляду. 
Тому суд касаційної інстанції визнав, що справа не підлягає касаційному розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки рішення суду першої інстанції прийнято в порядку скороченого провадження і ухвала суду апеляційної інстанції у даній справі є остаточною.
При цьому слід зазначити, що будь-яке відхилення від встановленого законом порядку касаційного перегляду призведе до порушення принципу правової визначеності.
Принцип верховенства права, закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, та судова практика Європейського суду з прав людини передбачають можливість відступу від букви закону, але для цього мають бути виняткові обставини, наявність яких особою, що подає заяву не доведено.
Отже, рішення суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 244 КАС України у задоволенні заяви слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017),  статтями   242, 244 (в редакції, чинній до 15.12.2017), суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
_____________________

_____________________

_____________________

А.Ю. Бучик
М.М. Гімон
Л.Л. Мороз,
Судді Верховного Суду