Постанова
Іменем України
 
25 липня 2018 року
місто Київ
 
справа № 487/1328/16-ц
провадження № 61-3979ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів: Мурлигіної О. Я., Козаченка В. І., Царюк Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року Орган опіки і піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради (далі - Орган опіки та піклування) звернувся до суду в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, про їх відібрання від батьків, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, без позбавлення їх батьківських прав, стягнення з них аліментів.
На обґрунтування своїх пред'явлених вимог позивач зазначив, що відповідачі у справі є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. 25 лютого 2016 року до Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради (далі - Служба у справах дітей) надійшло повідомлення від адміністрації Миколаївської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату № 3 (далі - СЗОШ № 3) щодо підозри у сексуальному домаганні по відношенню до ОСОБА_3 з боку старшого брата ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. У зв'язку із неналежними умовами проживання та виховання дітей через те, що подальше перебування дітей у родині є небезпечним для їх життя, здоров'я та морального виховання орган опіки та піклування просив відібрати дітей у батьків без позбавлення їх батьківських прав та стягнути з них на користь СЗОШ № 3, де перебувають на час звернення діти, аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісяця.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року позов задоволено. Судом відібрано дітей у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав; стягнуто із відповідачів аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини доходів з усіх видів заробітку щомісячно з кожного, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на рахунок СЗОШ № 3 на період перебування дітей.
У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що подальше перебування дітей у родині є небезпечним для їх життя, здоров'я та морального виховання.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив з того, що під час розгляду спору допустимих та належних доказів інших обставин, які обумовлюють необхідність відібрання ОСОБА_3 від батьків, суду не надано. На час розгляду спору ОСОБА_4 досяг шістнадцятирічного віку. З аналізу доказів у справі суд зробив висновок про покращення стану виховання, матеріального утримання дитини, її духовного розвитку, а тому ситуацію можливо вирішити за допомогою менш суворих заходів. Більшу частину часу дитина проводить у навчальному закладі, суду не надано достовірних та переконливих доказів того, що спілкування її з батьками під час періодичного перебування з ними є загрозливим для неї. Як зазначено в листах Служби у справах дітей на ім'я слідчого Заводського ВП ГКНП в Миколаївській області від 18 грудня 2015 року та на ім'я директора СЗОШ № 3 від 11 березня 2016 року, внаслідок заходів, вжитих згаданою соціальною службою, батьки покращили санітарно-гігієнічні умови проживання, а повнолітні члени сім'ї знайшли можливість отримувати дохід.
Перший заступник прокурора Миколаївської області у серпні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають на обліку у Службі у справах дітей з 20 липня 2015 року. Підставою для взяття дітей на облік стало неналежне виконання батьками своїх обов'язків із забезпечення належних умов проживання та виховання дітей, систематичне залишення їх без догляду, відсутність належних санітарних умов для проживання. Згідно з постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_6 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення за вчинення адміністративного правопорушення, за залишенні 17 липня 2015 року ОСОБА_3 у квартирі без догляду. За відсутності контролю з боку дорослих дитина вийшла на балкон квартири, що розташована на восьмому поверсі багатоповерхового будинку, та не змогла повернутися у приміщення, що поставило під загрозу її життя і здоров'я. Звільнити дівчинку вдалося за допомогою співробітників державної служби з надзвичайних ситуацій та працівників міліції. Співробітниками соціальних служб встановлено, що у квартирі відповідачів відсутнє водопостачання та каналізація. ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не мають особистих ліжок, місця для виконання домашніх завдань, можливості проведення гігієнічних процедур тощо. Вжиті співробітниками Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді заходи з соціального супроводу позитивних змін не дали, відповідачі не створили належних умов для проживання дітей, а тому за заявою матері неповнолітні діти протягом навчального року залишились з понеділка до п'ятниці в інтернатному закладі. Прокурор у касаційній скарзі зазначає також, що з боку дорослого сина відповідачів мав місце факт сексуального домагання по відношенню до ОСОБА_3, який стався у вихідний день, за відсутності догляду батьків. Відомості про це 26 лютого 2016 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 13 травня 2016 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 156 КК України, скеровано до Заводського районного суду м. Миколаєва. Про зазначений випадок дівчинка розповіла не батькам, а вихователю інтернатного закладу, що свідчить про відсутність психологічного контакту та упевненості дитини в отриманні допомоги та захисту з боку батька або матері. 
На переконання прокурора, апеляційний суд помилково навів посилання на рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», оскільки у цій справі заявники стверджували, що їхня неспроможність забезпечити дітям кращі умови пояснюється лише тим, що вони є сліпими. Вони доводили, що як інваліди вони зазнали дискримінації, і наголошували, що замість того, щоб відбирати у них дітей державні органи повинні були надати їхній сім'ї необхідну допомогу. У випадку із відповідачами такі обставини відсутні. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мають фізичних вад, працюють, отримують пенсію, з січня 2015 року до 29 лютого 2016 року отримували державну допомогу, призначену як малозабезпеченій сім'ї. У період з 04 серпня 2015 року до 04 лютого 2016 року родина ОСОБА_6 перебувала під соціальним супроводом Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Зазначене підтверджує державну підтримку сім'ї та бажання допомогти відповідачам виправити складні життєві умови, але ці заходи не призвели до бажаних результатів.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 17 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження у січні 2018 року передано до Верховного Суду.
У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_5 та ОСОБА_6
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають на обліку у Службі у справах дітей з 20 липня 2015 року. Категорія обліку: проживання в сім'ї, у якій батьки або особи, які їх замінюють, ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини, зокрема, коли вони без поважних причин не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає або може вплинути на їх фізичний розвиток, не створюють умов для отримання ними освіти.
За ініціативою спеціалістів Служби у справах дітей в липні 2015 року мати дітей, ОСОБА_6, притягнута до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків за статтею 184 КУпАП.
Слідчим СВ Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області до керівника Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури 25 січня 2016 року батькам ОСОБА_3 надіслано повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими статтею 166 КК України, з приводу злісного невиконання батьками, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, обов'язків з догляду за дитиною, у погодженні якого 02 лютого 2016 року прокуратура відмовила.
25 лютого 2016 року до Служби у справах дітей надійшло повідомлення від адміністрації СЗОШ № 3 м. Миколаєва щодо підозри у сексуальному домаганні по відношенню до ОСОБА_3 з боку старшого брата ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Згідно з актом обстеження умов проживання від 26 лютого 2016 року, складеним працівниками Служби у справах дітей, проведено з'ясовано умови проживання квартири АДРЕСА_2, встановлено, що житлові умови потребують поліпшення, у кімнаті безлад, матері зроблено зауваження щодо необхідності прибирання.
Комісією з питань захисту прав дітей Миколаївської міської ради прийнято рішення від 01 березня 2016 року про винесення питання на розгляд суду щодо відібрання без позбавлення батьківських прав у батьків неповнолітніх, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
29 березня 2016 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 156 КК України- вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи. Досудовим розслідуванням встановлено, що 14 лютого 2016 року в період часу з 17-30 год до 18-00 год ОСОБА_7 вчинив розпусні дії щодо малолітньої сестри, ОСОБА_3, за адресою місця проживання в м. Миколаєві на АДРЕСА_1.
Відповідно до листа Миколаївської місцевої прокуратури № 1 від 11 березня 2016 року № (15-31)3822вих-16 обласним дитячим гінекологом ОСОБА_9 проведено огляд малолітньої ОСОБА_3, за результатами якого встановлено вкрай незадовільний стан дитини, серед іншого, у зв'язку з підозрою на захворювання гонореєю, трихомоноз та хламідіоз, які є тяжкими інфекційними венерологічними захворюваннями, що створюють загрозу для життя і здоров'я дитини в подальшому.
Згідно з висновком експерта Бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров'я Миколаївської ОДА від 16 червня 2016 року № 59-К наявні у ОСОБА_3 захворювання (бактеріальний вульвовагініт, молочниця, мікроспорія гладкої шкіри, педикульоз) не є вродженими захворюваннями, а перебувають у прямому причинному зв'язку з недостатнім доглядом батьків за дитиною, адже розвиваються в умовах порушення (відсутності) належних санітарно-гігієнічних побутових умов. Будь-яких захворювань у ОСОБА_4, які свідчать про неналежний догляд батьками за дитиною, в наданих медичних документах не описано.
Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюються суспільні відносини у цій сфері.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».
Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.
Враховуючи наведене, позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини.
Позбавлення батьківських справ завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дитини не пов'язується з протиправною поведінкою: загроза життю та здоров'ю дитини може бути результатом психічної хвороби, відкритої форми туберкульозу чи інших небезпечних хвороб, скрутних житлових умов тощо.
Відібрання дитини можливе тоді, коли умови проживання дитини суд оцінить як небезпечні для неї. Оцінювання умов проживання дитини є виключно компетенцією суду.
Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов'язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов'язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.
За змістом частини першої статті 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Згідно із пунктами 2-5 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням («Савіни проти України», № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).
Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров'я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції, встановивши обставини справи щодо перебування батьків на обліку у Службі у справах дітей, наявності у ОСОБА_3 численних інфекційних захворювань, які знаходяться у прямому причинному зв'язку з недостатнім доглядом батьків та неналежними умовами проживання, факт сексуального домагання по відношенню до малолітньої дитини з боку старшого брата, ОСОБА_7, реагувань державних органів за наслідком неналежного виконання батьківських обов'язків щодо малолітньої, зробив обґрунтований висновок про те, що залишення дитини ОСОБА_3 у батьків, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, є безумовно небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині вимог, яке відповідає закону, повною мірою відповідає принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу. 
За висновком Верховного Суду відібрання малолітньої ОСОБА_3 від батьків без позбавлення батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини з метою унеможливлення негативного впливу батьків, а також їх недогляду за дитиною, що, враховуючи вік дитини, є неприпустимим.
Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог стосовно малолітньої ОСОБА_3 підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.
Верховний Суд враховує, що батьківські права тривають до повноліття дитини та погоджується із висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для відібрання ОСОБА_4, адже його залишення у батьків, враховуючи вік, стать та рівень розвитку, а також інші істотні для вирішення справи обставини, не створить небезпеки для його життя, здоров'я і морального виховання.
Відповідно до статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Органу опіки і піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - скасувати, залишити в силі у зазначеній частині вирішення позовних вимог рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2016 року.
В іншій частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов

                                                                                                                        С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик