ПОСТАНОВА
Іменем України

23 травня 2018 року 
Київ
справа №823/141/16
провадження №К/9901/10888/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів:  Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Національної поліції України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Черкаській області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Мамчура Я. С., суддів: Желтобрюх І. Л., Шостака О. О.,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - ГУНП в Черкаській області), Національної поліції України, в якому просив:
визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обов'язки начальника ГУНП в Черкаській області від 18 січня 2016 року № 11 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади рядового поліції - поліцейського батальйону патрульної поліції ГУНП в Черкаській області за пп. 5 п. 2 ст. 61 та п. 5 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" у запас Збройних Сил України (із постановкою на військовий облік);
поновити позивача на посаді рядового поліції - поліцейського батальйону патрульної поліції ГУНП в Черкаській області;
зобов'язати Національну поліцію України виключити ОСОБА_1 зі списків осіб, які вчинили правопорушення пов'язане із корупцією, на підставі постанови Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2011 року.
В обґрунтування позову зазначає, що, починаючи з 21 грудня 2015 року обіймав посаду поліцейського батальйону патрульної поліції ГУНП в Черкаській області, маючи спеціальне звання рядового поліції. 
Однак, наказом ГУНП в Черкаській області від 18 січня 2016 року № 11 о/с позивача звільнено зі служби в Національній поліції у запас Збройних Сил України (із постановкою на військовий облік) на підставі пп. 5 п. 2 ст. 61 та п. 5 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".
Підстава прийняття оскаржуваного наказу зумовлена притягненням позивача 07 листопада 2011 року до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) у зв'язку із порушенням пункту 1 статті 6 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".
Позивач наголошує, що, починаючи з 18 травня 2013 року, відсутня адміністративна відповідальність за таке адміністративне правопорушення, яке було передбачене статтею 172-2 КУпАП, та за якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно з постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2011року у справі № 3-3574/11. 
Вважаючи наказ від 18 січня 2016 року № 11 о/с протиправним та таким, що прийнятий з неповним з'ясуванням всіх обставин, ОСОБА_1 звернувсь до суду з вимогою про поновлення його на посаді.
Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 29 березня 2016 року в позові відмовлено.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 24 травня 2016 року скасував постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 29 березня 2016 року та прийняв нову, якою позовні вимоги задоволено в повному обсязі. 
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі постанову суду першої інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги вказує, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що на співбесіді 18 січня 2016 року позивачем було підтверджено факт зазначення ним в анкеті неправдивих відомостей щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Оскільки за приписами статті 61 Закону України "Про Національну поліцію" не може бути поліцейським особа, до якої були застосовані заходи адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією і оцінюється саме факт застосування заходів адміністративної відповідальності в минулому, тому у відповідності до статті 77 наведеного Закону поліцейські звільняються зі служби в поліції. Вважає, що оскаржуваний наказ є правомірним.
Водночас позивач у запереченні вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1, претендуючи на посаду поліцейського батальйону патрульної поліції ГУНП в Черкаській області, 12 листопада 2015 року подав анкету, при заповненні якої на запитання: "чи притягувався він до адміністративної відповідальності - відповів "ні".
Після проходження відповідної процедури ГУНП в Черкаській області видано наказ від 21 грудня 2015 року № 31 о/с згідно з яким позивача призначено на посаду поліцейського батальйону патрульної поліції ГУНП в Черкаській області та присвоєно спеціальне звання рядового поліції.
Під час оформлення особових справ кандидатів на посади поліцейських батальйону поліції працівниками кадрового забезпечення ГУНП в Черкаській області надіслано запит до Департаменту інформаційного забезпечення Національної поліції України, зокрема відносно позивача, у відповідь на який 30 листопада 2015 року надійшла інформація про наявність розбіжностей в установчих даних на особу та фабулі облікової картки, де в інформації щодо ОСОБА_1 зазначено про вчинення ним корупційного діяння.
18 січня 2016 року проведено співбесіду з позивачем та згідно з наданими поясненнями виявлено, що останній був притягнутий до адміністративної відповідальності, що підтверджується постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 07 листопада 2011 року у справі № 3-3574/11. 
Так, вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-2 КУпАП накладено адміністративне стягненню у виді штрафу у розмірі 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2550,00 гривень.
Наказом ГУНП в Черкаській області від 18 січня 2016 року № 11 о/с звільнено ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції у запас Збройних Сил України (із постановкою на військовий облік) на підставі пп. 5 п. 2 ст. 61 та п. 5 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" через службову невідповідність. 
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що не може бути поліцейським особа, до якої були застосовані заходи адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, тобто оцінюється факт застосування заходів адміністративної відповідальності в минулому, а не чинність нормативно-правових актів, згідно з якими такі заходи застосовані.
Київський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, прийшов до висновку про неправомірність оскаржуваного наказу щодо звільнення позивача у зв'язку неврахуванням ГУНП в Черкаській області строку, після якого особа, яка вчинила адміністративне правопорушення вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. 
Верховний Суд зазначені висновки суду апеляційної інстанції вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Законом України "Про Національну поліцію", Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут), та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).
Статтею 49 Закону України "Про Національну поліцію" визначено вимоги до кандидатів на службу в поліції, відповідно до яких на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою. Вимоги щодо рівня фізичної підготовки для поліцейських та кандидатів, які вступають на службу в поліції, затверджує Міністерство внутрішніх справ України. Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоров'я на службу в поліції не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених частиною другою статті 61 цього Закону, а також особи які: відмовляються від взяття на себе зобов'язань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України "Про очищення влади". 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, претендуючи на посаду поліцейського батальйону патрульної поліції ГУНП в Черкаській області, 12 листопада 2015 року подав анкету, при заповненні якої на запитання: "чи притягувався він до адміністративної відповідальності - відповів "ні".
За змістом частини другої статті 61 Закону України "Про Національну поліцію" не може бути поліцейським особа, до якої були застосовані заходи адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією.
Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 07 листопада 2011 року у справі № 3-3574/11 визнано позивача винним у вчинені правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-2 КУпАП накладено адміністративне стягненню у виді штрафу у розмірі 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2550,00 гривень.
Так, частиною другою статті 172-2 КУпАП, яка діяла на момент ухвалення наведеного судового рішення у справі № 3-3574/1, передбачалось, що порушення особою встановлених законом обмежень щодо використання службових повноважень та пов'язаних з цим можливостей з одержанням за це неправомірної вигоди у розмірі, що не перевищує ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або у зв'язку з прийняттям обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб тягне за собою накладення штрафу від ста п'ятдесяти до п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією незаконно одержаної неправомірної вигоди матеріального характеру.
Проте у зв'язку з прийняттям 18 квітня 2013 року Закону України № 221-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення національного законодавства у відповідність із стандартами Кримінальної конвенції про боротьбу з корупцією" в КУпАП виключено статтю 172-2.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 6 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" особам, зазначеним у пунктах 1 - 3 частини першої статті 4 цього Закону, забороняється використовувати свої службові повноваження та пов'язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди або у зв'язку з прийняттям обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб, у тому числі неправомірно сприяти фізичним або юридичним особам у здійсненні ними господарської діяльності, одержанні субсидій, субвенцій, дотацій, кредитів, пільг, укладанні контрактів (у тому числі на закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти).
14 жовтня 2014 року прийнято Закон України № 1700-VII "Про запобігання корупції" та відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень цього Закону визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про засади запобігання і протидії корупції".
Разом з цим положеннями частини другої статті 8 КУпАП обумовлено, що закони, які пом'якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів.
Вказана норма також кореспондується зі статтею 58 Конституції України, згідно з якою, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
За правилами статті 39 КпАП встановлено строк, після якого особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Цей строк становить один рік з дня закінчення виконання стягнення, якщо піддана стягненню особа не вчинить нового адміністративного правопорушення. 
За такого правового врегулювання, якщо протягом року з дня закінчення виконання адміністративного стягнення керівник державного органу не прийняв рішення про припинення служби щодо винної у вчиненні корупційного діяння особи на підставі пункту 2 частини першої статті 30 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", то у подальшому звільнення цієї особи із зазначеної підстави є неможливим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-387а13.
За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції що, приймаючи наказ від 18 січня 2016 року № 11 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 у зв'язку зі службовою невідповідністю за пп. 5 п. 2 ст. 61 та п. 5 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", відповідач діяв неправомірно.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                М. І. Смокович 
Судді                                                                                          О. В. Білоус
                                                                                                              Т. Г. Стрелець