ПОСТАНОВА
Іменем України

18 липня 2018 року 
Київ
справа № 826/1603/16
провадження № К/9901/21196/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого:           Смоковича М.І.,
суддів:                    Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за заявою державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 березня 2017 року у справі за позовом державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору, 
встановив:
У лютому 2016 року державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом», Компанія) звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС) про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця ВДВС про стягнення виконавчих зборів від 28 січня 2016 року у виконавчих провадженнях № № 40457448, 40457314 (далі - Спірні постанови). 
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що на примусовому виконанні ВДВС було два виконавчих провадження: № 40457448 та №40457314, про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь ЗАТ «Херсонська меблева фабрика» заборгованості на підставі виконавчих написів нотаріуса № № 2-353, 2-354 від 6 лютого 2003 року. 26 січня 2016 ПАТ «Херсонська меблева фабрика» (стягувач у виконавчому провадженні) звернувся до відповідача із заявами про закінчення виконавчих проваджень №№ 40457448, № 40457314 у зв'язку з повним фактичним виконанням виконавчих написів від 6 лютого 2003 року №№ 2-354, 2-353 відповідно.
01 лютого 2016 року на адресу Компанії надійшли Спірні постанови державного виконавця про стягнення з боржника (ДП «НАЕК «Енергоатом») виконавчих зборів, винесених в межах виконавчих проваджень № № 40457448, 40457314.
Позивач вважає Спірні постанови протиправними, позаяк в рамках виконавчих проваджень № № 40457448, 40457314 державний виконавець не розпочинав процедури примусового виконання рішень і докази того, що Компанія як боржник у вказаних виконавчих провадженнях примусово погасила заборгованість перед ПАТ «Херсонська меблева фабрика» відсутні. 
Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 29 грудня 2016 року, яку Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 28 лютого 2017 року залишив без змін, відмовив у задоволенні позовних вимог. 
Позиція судів ґрунтується на тому, що за правилами статті 28 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних відносин; посилання на вказану статтю - у редакції, викладеній згідно із Законом України від 12 лютого 2015 року № 191-VIII; далі - Закон № 606-XIV і Закон № 191-VIII відповідно) виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
Не погодившись з тим, як суди застосували норми матеріального права до спірних відносин, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 17 березня 2017 року відмовив у відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою ДП «НАЕК «Енергоатом» з підстав, визначених пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (тут - у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року; далі - КАС). 
Відтак ДП «НАЕК «Енергоатом» подало до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з підстав, встановлених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 КАС. 
Як підставу звернення з цією заявою позивач зазначив неправильне застосування судом касаційної інстанції при розгляді його справи положень статті 28 Закону № 606-XIV, на підтвердження чого надав ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 жовтня 2015 року № К/800/68286/14 та постанову Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року № 3-271гс14, у яких цей суд, на думку заявника, по-іншому застосував одні й ті самі норми матеріального права у подібних правовідносинах.
В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про таке. 
Однією з умов для перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень, у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 237 КАС). 
Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце тоді, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за схожих предмету спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених вимог.
У рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 28 Закону № 606-XIV у редакції, яка діяла на дату прийняття Спірних постанов, тож відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій, на думку касаційного суду,  дійшли правильних висновків про правомірність стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» виконавчого збору. 
Щодо посилань позивача на правовий висновок, який викладений в постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 924/205/13-г, а також на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 жовтня 2015 року у справі № К/800/68286/14 (№ 826/14105/14), касаційний суд (у справі, судове рішення в якій є предметом перегляду) зазначив, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин правозастосовних висновків, які містяться у вказаних судових рішеннях, позаяк такі ґрунтуються на попередній редакції статті 28 Закону № 606-XIV (чинній до набрання чинності Законом № 191-VIII). 
Натомість, у наданій для порівняння ухвалі від 15 жовтня 2015 року № К/800/68286/14 Вищий адміністративний суд України, залишаючи без задоволення касаційну скаргу органу державної виконавчої служби, врахував правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 924/205/13-г, суть якого така: сплив строку наданого для добровільного виконання рішення суду сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконане, а державним виконавцем вчинено дії спрямовані на примусове виконання (заходи примусового виконання рішення).
Водночас касаційний суд у тій справі зазначив, що таку правову позицію Верховний Суд України висловив до того, як статтю 28 Закону № 606-XIV викладено в новій редакції згідно із Законом № 191-VIII і, як висновується зі змісту наданого для порівняння судового рішення, до спірних правовідносин ця нова редакція вказаної статті застосуванню не підлягає. У зв'язку з цим касаційний суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що підстави для стягнення виконавчого збору відсутні, позаяк в рамках виконавчих проваджень відповідач не вчинив жодних дій для примусового виконання виконавчих написів нотаріуса, на виконання яких відкрито виконавчі провадження. 
В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке. У справі, судове рішення касаційного суду в якій надано для порівняння, спірні правовідносини виникли задовго до того, як набрав чинності Закон № 191-VIII. Так, як висновується зі змісту позовних вимог, предметом оскарження в тій справі були 155 постанов державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору за період з 22 серпня 2014 року по 27 серпня 2014 року. Тобто, на дату постановлення оскаржених рішень у справі, судове рішення в якій надано для порівняння, правове регулювання правовідносин, що виникали у зв'язку зі стягненням виконавчого збору (стаття 28 Закону № 606-XIV), відрізнялося від того, яке діяло на дату постановлення, зокрема, Спірних постанов (28 січня 2016 року), коли стаття 28 Закону № 606-XIV вже діяла в редакції Закону № 191-VIII. 
Попри те, що на дату касаційного перегляду положення вказаної статті діяли в новій редакції, касаційний суд у тій справі застосував до спірних правовідносин положення матеріального закону, чинного на дату їх виникнення, а відтак врахував правові висновки Верховного Суду України щодо їх застосування, викладені у згаданій постанові від 28 січня 2015 року у справі № 924/205/13-г.
Водночас у справі, судове рішення в які є предметом перегляду, касаційний суд, коли переглядав судові рішення, виходив із того, що оскільки на дату виникнення спірних правовідносин (яку цей суд теж пов'язував із датою прийняття Спірних рішень, а не з датою відкриття виконавчого провадження, як вважає позивач) стаття 28 Закону № 606-XIV (у редакції, викладеній згідно із Законом № 191-VIII) передбачала, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, то підстав для задоволення позовних вимог немає. 
Отже, правозастосовний висновок суду касаційної інстанції, який міститься у наданому для порівняння судовому рішенні, за змістом і значенням відрізняється від висновку суду касаційної інстанції, який міститься у рішенні, про перегляд якого подано заяву. Втім, неоднакове застосування касаційним судом норм матеріального права зумовлено тим, що зазначені судові рішення ухвалено у правовідносинах, які не є подібними і які виникли за різного правового регулювання, що унеможливлює їх порівняння, визначення правомірності чи незаконності оскарженого рішення та формулювання висновку про правильне застосування норми матеріального закону щодо спірних правовідносин.
З урахуванням зазначеного, позаяк правозастосовний висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 924/205/13-г, стосується застосування правової норми у правовідносинах, які не є подібними до тих, які виникли у справі, судове рішення в якій є предметом перегляду, це також унеможливлює перегляд останнього з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 237 КАС. 
Відповідно до частини першої статті 244 КАС якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи не підтвердилися, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви. 
Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, статтями 241- 244 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду
постановила:
у задоволенні заяви державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 березня 2017 року відмовити. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович          

Судді                                                                                                     О. В. Білоус

                                                                                                    Т. Г. Стрелець