ПОСТАНОВА
Іменем України

07 серпня 2018 року 
Київ
справа №808/2444/17
касаційне провадження №К/9901/33121/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Шипуліної Т.М.,  Хохуляка В.В., 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - Управління) на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2017 (суддя - Лазаренко М.С.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2018 (головуючий суддя - Прокопчук Т.С., судді - Круговий О.О., Мельник В.В.) у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2) до Головного управління ДФС у Запорізькій області про скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Управління, у якому просив скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № 000171/829 від 08.06.2017.

На обґрунтування зазначених позовних вимог ОСОБА_2 послався на те, що в силу положень частини четвертої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» останнім днем сплати єдиного внеску за період січень - березень 2017 для позивача було 09.02.2018, а не 31.03.2017 на чому наголошує Інспекція.

Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 06.09.2017, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2018, позов задовольнив: визнав протиправним та скасував рішення Управління про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № 000171/829 від 08.06.2017. 

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди виходили з того, що ОСОБА_2 як особа, яка здійснювала підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, зобов'язаний був сплатити єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року. Також, суди виходили з того, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України 14.04.2015 від № 435 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачають певні особливості щодо заповнення та подання звітності з єдиного внеску у разі припинення підприємницької діяльності, проте не змінюють строки сплати нарахованих зобов'язань, які у даному випадку визначені абзацом 3 частини 8 статті 9 Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Управління оскаржило рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, який ухвалою від 28.03.2018 відкрив касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суди не надали належної правової оцінки тому, що термін сплати зобов'язань, визначених фізичною особою - підприємцем у звіті з позначкою «ліквідаційний», настає в день подання такого звіту, з огляду на що ОСОБА_2 зобов'язаний був сплатити єдиний внесок за період січень - березень 2017 до 31.03.2017 включно.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подачу відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 02.08.2018 визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд справи на 07.08.2018.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди встановили, що до 29.03.2017 ОСОБА_2 мав статус фізичної особи підприємця та застосовував загальній систему оподаткування, обліку та звітності. 29.03.2017 ОСОБА_2 подав державному реєстратору заяву про припинення підприємницької діяльності. 31.03.2017 ОСОБА_2 подав до Запорізької ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску з позначкою «ліквідаційний», в якому позивачем визначено до сплати, за період з січня по березень 2017 року включно, суму грошового зобов'язання з єдиного внеску в розмірі 2112,00 грн. Згідно квитанції №152 від 05.04.2017 ОСОБА_2  сплатив суму єдиного внеску в розмірі 2112,00 грн. 

08.06.2017 Управління прийняло рішення №000171/829 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким застосувало до ОСОБА_2 штраф в розмірі 422,40 грн. та нарахувало пеню в розмірі 10,56 грн.

Згідно з абзацом 3, 4 пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками єдиного внеску є, зокрема: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту). 

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Положеннями частини десятої, пункту 2 частини одинадцятою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

За визначенням, наведеним у пункті 6 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до абзацу 1 частини сьомої, частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Абзацом 3 частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Згідно з пунктом 8 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України 14.04.2015 від № 435 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності страхувальників, зазначених у пункті 2 цього розділу, такі особи зобов'язані подати самі за себе Звіт із зазначенням типу форми «ліквідаційна», де останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

При цьому, частиною четвертою статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов'язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Аналогічні за змістом положення закріплені у абзаці 2 підпункту 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 Податкового кодексу України, яким (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов'язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов'язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 як особа, яка здійснювала підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, зобов'язаний був сплатити єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10.02.2018, оскільки Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України 14.04.2015 від № 435 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачають певні особливості щодо заповнення та подання звітності з єдиного внеску у разі припинення підприємницької діяльності, проте не змінюють строки сплати нарахованих зобов'язань.

Таким чином, доводи Управління, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків, наведених у постанові Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2017 та ухвалі Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2018, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі правовідносин, а тому у задоволенні його касаційної скарги слід відмовити. 

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Управління підлягає залишенню без задоволення, а постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2017 та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2018 - без змін. 

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2017 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2018 - залишити  без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді Верховного Суду Л.І. Бившева

                                                                                                    В.В. Хохуляк

                                                                                                     Т.М. Шипуліна