Постанова
Іменем України
 
20 червня 2018 року
місто Київ
справа № 641/9177/15-ц
провадження № 61-2426св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельна мережа «Колос»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року у складі судді Григор'єва Б.П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пшенічної Л. В., Кіся П. В., Шаповал Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулось до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельна мережа «Колос» (далі - ТОВ «Торгівельна мережа «Колос», товариство) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитом.
Позов обґрунтований тим, що відповідачі передали в заставу належне їм нерухоме майно в забезпечення виконання ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» зобов'язань за кредитним договором, укладеним із ПАТ «Дельта Банк». Позичальник належним чином умови кредитного договору не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка після направлення відповідачам та третій особі письмової претензії не сплачується.
Як на правові підстави позову банк послався на положення статей 525, 526, 530, 536, 549, 572, 590, 610, 629, 1050, 1054 ЦК України, статті 11, 12, 16, 32, 33, 35, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Судом стягнуто з 
ПАТ «Дельта Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 4 119, 83 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відсутні підстави для перереєстрації права власності на предмет іпотеки, оскільки у договорі іпотеки не зазначено усі умови переходу права власності на іпотечне майно до іпотекодержателя, а зауважено лише про загальну можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом набуття іпотекодержателем його у власність.
Відповідно до умов договору іпотеки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, судовий захист визначено окремим підпунктом.
Строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором ще не настав, рішення про дострокове повернення кредитних коштів не приймалося.
Апеляційний суд Харківської області, переглядаючи зазначене рішення, погодився із висновками суду першої інстанції, ухвалою від 20 жовтня 2016 року залишив його в силі, та зазначив, що судовими рішеннями господарських судів встановлено, що у ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» відсутня заборгованість за зазначеним кредитним договором.
У касаційній скарзі, поданій в листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, банк просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.
Доводами касаційної скарги є те, що рішенням суду першої інстанції безпідставно стягнуто з позивача судовий збір в розмірі 4 119, 83 грн. Також висновки господарських судів, викладені у судових рішеннях за наслідком розгляду справи про стягнення заборгованості з ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» на користь ПАТ «Дельта Банк», не полягають у встановленні відсутності заборгованості товариства перед банком, а навпаки підтверджують її наявність. Заявник переконаний, що помилковим є висновок судів про те, що застереження у договорі іпотеки про можливість переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя суперечить статті 37 Закону України «Про іпотеку» та не узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.
Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 не брали участі у справі господарського суду Харківської області № 922/5156/15, тому суд першої інстанції безпідставно визнав обставини, встановлені рішенням господарського суду, такими, що не підлягають доказуванню у цивільній справі, а апеляційний суд безпідставно погодився з таким висновком.
ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначило, що на момент звернення банку до суду із цією позовною заявою строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором не настав, рішення про дострокове повернення кредитних коштів з відповідачів не приймалося; товариство сплатило банку заборгованість за кредитним договором в повному обсязі, тобто вчасно та повністю виконало свої зобов'язання, не порушило строку виконання зобов'язань.
У запереченнях на касаційну скаргу ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» просило відхилити касаційну скаргу, залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 червня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» уклали генеральний кредитний договір № 699004042713003, до якого у подальшому внесені зміни та доповнення.
Відповідно до умов укладеного кредитного договору банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії. Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надав позичальнику кредит в розмірі та строки, що передбачені кредитним договором.
Відповідно до пункту 1.1.1. кредитного договору надання кредиту здійснюється окремими частинами (надалі за текстом кожна частина окремо - «Транш», а у сукупності - «Транші») в межах відкритої відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 820 000, 00 грн та зменшенням максимального ліміту заборгованості у порядку, зазначеному в пункті 1.1.2. цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 19, 5 % річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 06 червня 2016 року включно, на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до пункту 1.1.3. кредитного договору у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених пунктами 3.2.8-3.3.12. 3.3.16 цього договору, процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 24, 5 % річних та застосовується до взаємовідносин сторін за цим договором, починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) виконання зобов'язання та діє до дня (включно) виконання умов, передбачених пунктом 3.3.16 цього договору.
Відповідно до пункту 1.1.4 кредитного договору у разі прострочення кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 39, 5 % річних та застосовується до взаємовідносин сторін за цим договором, починаючи з дня наступного за кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до дня фактичного погашення простроченої заборгованості.
З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за договором кредиту від 07 червня 2013 року між ПАТ «Астра банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 699004042713003/І, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т. П., за реєстровим номером № 971 з наступними змінами та доповненням, згідно з умовами якого у забезпечення виконання зобов'язань позичальником перед банком передані в іпотеку нежитлові приміщення підвалу № 0-1-:-0-9 в літ «У-1», загальною площею 902, 3 кв.м, розташовані за адресою: м. Харків вул. Морозова, 11. Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві власності у рівних частинах.
02 грудня 2013 року між АТ «Дельта Банк» та ПАТ «Астра Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т. В., за реєстровим № 1533.
Відповідно до пункту 2.1. договору купівлі-продажу продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх й сплатити загальну купівельну ціну. За пунктом 2.3. договору купівлі-продажу права вимоги переходять від продавця до покупця, обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 699004042713003 від 07 червня 2013 року, укладеним між 
ПАТ «Астра Банк» та ТОВ «Торгівельна мережа «Колос».
Судом першої інстанції встановлено, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором ще не настав, рішення про дострокове повернення кредитних коштів з відповідачів не приймалося. ПАТ «Дельта банк» зверталося до Господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» про стягнення заборгованості за кредитним договором, рішенням суду відмовлено в задоволенні позову. Згідно із рішеннями господарських судів у ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» відсутня заборгованість за кредитним договором перед ПАТ «Дельта Банк».
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За приписами частини першої статті 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
У частині другій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, у ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» відсутня прострочена заборгованість перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором, а строк дії договору визначено до 06 червня 2016 року, тобто на момент звернення до суду з цим позовом 01 вересня 2015 року цей строк не закінчився, тому Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у банку не виникло право вимоги до майнових поручителів достроково повернути позику в рахунок часткового погашення заборгованості позичальника у формі звернення стягнення на предмет іпотеки.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно визнали обставини, встановлені рішенням господарського суду, такими, що не підлягають доказуванню у цивільній справі, оскільки відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 не брали участі у розгляді господарським судом Харківської області справи № 922/5156/15.
За правилами частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Доводи про те, що ОСОБА_5, ОСОБА_4 не брали участі у зазначеній справі у господарському суді, є неспроможним, оскільки ТОВ «Торгівельна мережа «Колос» перебувало у процесуальному статусі відповідача у цій господарській справі, а в цій цивільній справі є третьою особою, тобто в обох справах брала участь та сама особа.
У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
У статті 33 цього Закону передбачається, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи (що застосовуються кожен у певному порядку) звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не міститься положень щодо можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.
Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.
Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є:
1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;
2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;
3) публічність державної реєстрації прав;
4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;
5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
У статті 18 наведеного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.
Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.
Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.
За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.
Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки відповідне волевиявлення та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, підстав відступити від нього Верховним Судом не встановлено.
Заявник помилково навів правову позицію, викладену у зазначеній постанові Верховного Суду України в обґрунтування доводів касаційної скарги, оскільки в цій постанові суд зробив висновок про можливість врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за умови наявності на це згоди іпотекодавця в договорі саме в позасудовому порядку відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку».
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки є виключно позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року по справі № 14-38цс18.
Враховуючи викладене, Верховний Суд зробив висновок, що мотивуючи рішення про відмову у позові, суди першої та апеляційної інстанцій помилково вказали, що підстави для перереєстрації права власності на предмет іпотеки відсутні, оскільки у договорі іпотеки не зазначено всіх умов переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя.
Верховний Суд, не погоджуючись з зазначеним висновком, втім дійшов до переконання, що це не вплинуло в цілому на правильність оскаржуваних рішень судів, оскільки принципове зазначення для правильного вирішення спору має висновок про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем є виключно позасудовим способом задоволення вимог іпотекодержателя та не може бути застосований судом.
За наведених обставин Верховний Суд визнає такі міркуваннями формальними, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції по суті, та застосовує положення частини другої статті 410 ЦПК України, відповідно до якого не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Вирішення питання стягнення судового збору.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», в редакції Закону України від 16 липня 2015 року № 629-VIII, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, звільняється від сплати судового збору.
Позов в інтересах ПАТ «Дельта Банк» до суду подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадировим В. В., тобто особою, яка звільнена від сплати судового збору за його подання.
Питання розподілу судових витрат на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій врегульовувалось статтею 88 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV). У зазначеній статті не передбачено можливості стягнення судом з позивача, звільненого від сплати судового збору, на користь держави судового збору у випадку відмови у позові, а тому суди припустилися помилки, стягнувши його з ПАТ «Дельта Банк».
За приписами частин першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Враховуючи те, що зазначене порушення норм процесуального права призвело до ухвалення судами попередніх інстанцій незаконного рішення про стягнення з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави судового збору у розмірі 4 119, 83 грн, то Верховний Суд вважає за необхідне скасувати рішення судів в цій частині.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» задовольнити частково.
Скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь держави судового збору у розмірі 4 119, 83 грн.
В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                            В. О. Кузнєцов

                                                                                                                      С. О. Погрібний

                                                                                                                      О. В. Ступак

                                                                                                                      Г. І. Усик