Постанова                                                     
Іменем України                                     
 
03 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 317/1508/17
провадження № 61-86св17 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року у складі судді Громової І. Б. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Кухаря С. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі. 
 
Позовна заява мотивована тим, що у період з 25 січня 1988 року по 14 травня 2012 року він обіймав посаду механіка вагона-транспортера зчленованого типу відокремленого структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» державного підприємства «Придніпровська залізниця» (далі - ДП «Придніпровська залізниця») з підсумованим обліком робочого часу з періодом обліку потурно, який передбачав надання оплачуваного часу домашнього відпочинку. 
 
При звільненні йому не було виплачено компенсацію за 107 діб невикористаного часу домашнього відпочинку як надурочної роботи. 
 
З урахуванням того, що ставка за годину роботи позивача складала 15 грн 87 коп., підприємство зобов'язано було виплатити позивачу 27 169 грн 44 коп. Однак розмір виплаченої компенсації при звільненні становив лише 16 028 грн 60 коп.
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача невиплачену йому суму компенсації за 107 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у розмірі 11 140 грн 84 коп. та понесені судові витрати у сумі 2 000 грн. 
 
У червні 2017 року регіональна філія «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» подала заперечення на позов, у яких вказувала, що наказом Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц затверджено «Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, безпосередньо пов'язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів» (далі - Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку). Даний наказ є підзаконним нормативно-правовим актом відомчого характеру; пункт 11.8 цього наказу щодо зарахування невикористаної частини відпочинку до надурочної роботи суперечить чинному трудовому законодавству України, а тому його застосування є безпідставним. Час невикористаного домашнього відпочинку за своєю правовою природою є додатковою відпусткою. А тому позивачу відповідно до статті 83 КЗпП України, при звільненні було виплачено компенсацію за невикористаний час відпочинку (відпустку) за 107 діб з розрахунку установленого місячного окладу у розмірі 16 028 грн 60 коп. Позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України строк для звернення з таким позовом. 
 
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за 107 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у розмірі 11 140 грн 84 коп. 
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що колективним договором ДП «Придніпровська залізниця» погоджено, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентовано Правилами внутрішнього трудового розпорядку та Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку. Працівнику, постійна робота якого відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, має бути надано відпочинок, як правило, після кожної поїздки повністю. Якщо протягом однієї-двох наступних поїздок (турів) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (тур) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Відповідно до статті 106 КЗпП України оплата роботи у надурочний час здійснюється у подвійному розмірі годинної ставки. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_1 мала бути виплачена заробітна плата за кількість робочих годин невикористаного домашнього відпочинку у подвійному розмірі годинної ставки. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що компенсація, яку просив стягнути на свою користь позивач, відноситься до інших компенсаційних виплат, передбачених статтею 2 Закону України «Про оплату праці», та входить до структури заробітної плати. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України позов про стягнення належної працівнику заробітної плати не обмежується будь-яким строком. 
 
ПАТ «Українська залізниця» у касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що неправильне тлумачення наказу Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц у частині виплати при звільненні працівників, що обслуговували вагони-транспортери, компенсації за невикористаний час домашнього відпочинку як надурочних робіт, створило прецедент та негативну юридичну практику щодо вирішення даних трудових спорів не на користь ПАТ «Українська залізниця». ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги наявністю наказу Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц, яким передбачено зарахування невикористаної частини відпочинку до надурочної роботи. Однак таке положення наказу суперечить чинному трудовому законодавству України. Кодекс законів про працю має вищу юридичну силу, а тому положення вказаного наказу не підлягають застосуванню. Статтею 106 КЗпП України не передбачено компенсацію за невикористаний час домашнього відпочинку. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати не підлягають задоволенню у зв'язку із недоведеністю та пропуском строку позовної давності. 
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 25 січня 1988 року по 14 травня 2012 року ОСОБА_1 обіймав посаду механіка вагона-транспортера зчленованого типу відокремленого структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» з підсумованим обліком робочого часу з періодом обліку потурно, який передбачав надання оплачуваного часу домашнього відпочинку. 
 
Згідно з особовим рахунком за травень 2012 року компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була нарахована позивачу як компенсація за відпустки з розподілом на два періоди: 52 дні - 7 789 грн 60 коп., 55 днів - 8 239 грн, що разом становить 16 028 грн 60 коп.  
 
Статтею 10 КЗпП України передбачено, що  колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
 
Відповідно до статті 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
 
Пунктом 4.1 колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» на 2011 - 2012 роки передбачено, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентовано Правилами внутрішнього трудового розпорядку та Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку. 
 
Відповідно до пункту 1.7. Особливостей регулювання робочого часу і часу відпочинку робочий час працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі (зокрема, вагонів-транспортерів сполучного типу та ін.), зараховується потурно, а тому на позивача розповсюджуються вимоги пункту 11.8. цього документа, яким передбачено що невикористана частина відпочинку, еквівалентна кількості робочих годин, зараховується і оплачується як надурочна робота.
 
Наказ Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40 є чинним, його не скасовано, недійсним у встановленому законом порядку його не визнано. 
 
Згідно із частиною першою статтею 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.
 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
 
Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати та передбачено, що до неї входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
 
Наказом Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц визначено додаткові гарантії оплати невикористаних часів відпочинку для окремих працівників у галузі залізничного транспорту, і ця компенсація відноситься до інших компенсаційних виплат, які передбачені статтею 2 Закону України «Про оплату праці», а отже, входить до структури заробітної плати відповідної категорії працівників.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дослідив наявні в матеріалах справи докази, а тому правомірно виходив із того, що при звільненні позивача йому було нараховано та виплачено компенсацію за час невикористаного домашнього відпочинку у розмірі меншому, ніж це передбачено наказом Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40‑Ц та статтею 106 КЗпП України, і обґрунтовано стягнув з відповідача ненараховану та невиплачену при звільненні частину заробітної плати у розмірі 11 140 грн 84 коп. 
 
Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що компенсація за час невикористаного домашнього відпочинку відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» входить до структури заробітної плати, а тому до позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні працівника строк позовної давності не застосовується. 
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено відповідно до вимог норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України, суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
 
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                  Б. І. Гулько

                                                                                                             Є. В. Синельников

                                                                                                             С. Ф. Хопта

                                                                                                             Ю. В. Черняк