ПОСТАНОВА
Іменем України

13 червня 2018 року 
Київ
справа №127/10878/16-а
провадження №К/9901/17298/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 127/108787/16 
за позовом ОСОБА_1 до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Казначейської служби України про визнання бездіяльності незаконною, зобов'язання вчинити дії, стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 грудня  2016 року (колегія суддів: головуючий - Крапівницька Н.Л., судді: Дончик В.В., Дмитришена Р.М.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року (колегія суддів: головуючий - Матохнюк Д.Б., судді: Сапальова Т.В., Боровицький О.А.),
в с т а н о в и в:
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - начальник ГУ НП), в якому просила: 
-визнати бездіяльність начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо розгляду скарги позивача від 14 квітня 2016 року незаконною;
- зобов'язати начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області розглянути скаргу від 14 квітня 2016 року, надавши обґрунтовану відповідь на всі порушені у ній питання та надати доручення підлеглим особам негайно здійснити розшук належних ОСОБА_2 транспортних засобів, тимчасово затримати такі транспортні засоби і доставити на спеціальний майданчик чи стоянку, про що повідомити Староміський ВДВС Вінницького міського управління юстиції;
- стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України;
- зобов'язати начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, на підставі статті 267 КАС України, подати у місячний строк, з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі, звіт про виконання цього судового рішення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що неодноразово, починаючи з 20 січня 2016 року, вона зверталась до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з письмовими скаргами на дії працівників УДАІ УМВС України у Вінницькій області.
В подальшому, 14 квітня 2016 року, вона звернулась до начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області зі скаргами на дії працівників міліції та поліції щодо розшуку транспортних засобів, які належать ОСОБА_2, в якій просила притягнути винних посадових осіб до відповідальності та вжити заходи для розшуку вказаних транспортних засобів, тимчасово їх затримати шляхом доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку, про що повідомити Староміський ВДВС Вінницького міського управління юстиції. 
Однак, за результатами розгляду своєї скарги отримала лист за підписом заступника начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Мороза Р.О. №20/К-259,285,289 від 13 травня 2016 року, який не містить ані посилань на скаргу від 14 квітня 2016 року, ані відповідей на порушені у ній питання. Крім того, відповідь на скаргу позивач вважає необґрунтованою. При цьому зазначає, що відповідачем не вжито жодних заходів щодо здійснення розшуку транспортних засобів, які належать ОСОБА_2, а ті заходи, про які йдеться у листі, є абсолютно неефективними, оскільки, протягом тривалого часу не призвели до розшуку транспортних засобів. Крім того, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що начальником Головного управління Національної поліції у Вінницькій області порушено положення ст. 40 Конституції України, ст.ст. 19, 20 Закону України "Про звернення громадян" в частині надання обґрунтованої відповіді на її звернення та положення ст.ст. 6, 22, 24, 40 Закону України "Про Національну поліцію" в частині виконання завдань та обов'язків, покладених на Національну поліцію, і, як наслідок, порушення права позивача на здійснення розшуку майна боржника, як складової права на виконання судового рішення. Крім того, стверджує, що бездіяльністю відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, переживаннях, яких вона зазнала у зв'язку з незаконною бездіяльністю відповідача, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації її життя. Таку шкоду позивач оцінила загалом у розмірі 5000 грн, яку просить суд стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 26 грудня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року, в задоволенні адміністративного позову відмовив.
Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що судами неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки судів першої та апеляційної інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим суди прийшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, зокрема, про те, що судді, які розглядали справу у першій інстанції, повинні були заявити самовідводи, оскільки вже розглядали аналогічні справи за позовом ОСОБА_1 про незаконну бездіяльність працівників ГУ НП у Вінницькій області,  у зв'язку з чим, упереджено підійшли до розгляду цієї справи, порушили норми процесуального права при розгляді цієї справи, що в сукупності свідчить про помилковість прийнятого рішення по суті спору. Суд апеляційної інстанції, на переконання позивачки, не надав належної оцінки усім цим обставинам, з огляду на що, його рішення теж не відповідає критеріям законності і обґрунтованості. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області зі скаргою на ім'я його начальника, у якій просила: доручити проведення службового розслідування щодо працівників поліції, які вчинили бездіяльність щодо розшуку транспортних засобів ОСОБА_2, притягнути винних осіб до відповідальності, якщо вони працюють або врахувати таку їх бездіяльність при проходженні ними атестації чи при проведенні конкурсу; надати їй обґрунтовану відповідь на всі питання, що порушені у скарзі від 14 квітня 2016 року та раніше поданих нею на адресу начальника ГУНП у Вінницькій області скаргах, відповідно до чинного законодавства; надати доручення підлеглим особам негайно здійснити розшук належних ОСОБА_2 транспортних засобів, тимчасово їх затримати та доставити на спеціальний майданчик чи стоянку, про що повідомити Староміський ВДВС Вінницького міського управління юстиції.
За результатами розгляду цієї скарги, листом №20/К-259,285,289 від 13 травня 2016 року за підписом заступника начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Мороза Р.О. позивачу надано відповідь, у якій зазначено, що 04 грудня 2014 року до УДАІ УМВС України у Вінницькій області надійшла постанова "Про розшук майна боржника", винесена Староміським ВДВС Вінницького МУЮ щодо розшуку транспортних засобів, які належать громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: "ЗИЛ 157", номерний знак НОМЕР_1, "TOYOTA LAND CRUISER", номерний знак НОМЕР_2, "RENAULT MASTER", номерний знак НОМЕР_3, та "DAIMLER-BENZ 123" номерний знак НОМЕР_4.
Так, у ході перевірки встановлено, що на ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки "ЗИЛ 157", номерний знак НОМЕР_1, та "TOYOTA LAND CRUISER", номерний знак НОМЕР_2. Після надходження постанови про накладення арешту на зазначені транспортні засоби, з метою її виконання, було орієнтовано особовий склад Державтоінспекції Вінницької області на розшук, затримання вищевказаних транспортних засобів, виставлено картки розшуку автомобілів в базах даних, а також інформацію щодо розшуку таких транспортних засобів внесено до автоматизованої інформаційно-пошукової системи "Відеоконтроль-Рубіж", які функціонують на стаціонарних постах ДПС.
Також, у листі зазначено, що у разі виявлення розшукуваного автомобіля автоматизованою інформаційно-пошуковою системою "Відеоконтроль-Рубіж" співробітники ДПС зобов'язанні зупинити зазначений транспортний засіб та діяти у відповідності до інструкцій. При цьому, було накладено обмеження на проведення реєстраційних операцій на вказані автомобілі та виставлено помітку в графі "Розшук" в базі "НАІС ДДАІ". При проведенні інструктажів, співробітниками ДПС, які заступають на службу по забезпеченню безпеки дорожнього руху, доводяться орієнтування про розшукувані транспортні засоби та зосереджується увага на їх виявленні. Враховуючи викладене, за наслідками проведеної перевірки, факти бездіяльності працівників поліції щодо розшуку транспортних засобів, які належать ОСОБА_2, не знайшли свого підтвердження.
Однак, на думку позивача, відповідач не надав жодної обґрунтованої відповіді на поставлені у скарзі від 14 квітня 2016 року питання, а тому така бездіяльність відповідача порушує її Конституційні права за захистом яких вона звернулась до суду.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, прийшов висновку, що відповідач при надані відповіді діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України, що виключає підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій і при прийнятті постанови виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Преамбулою до Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.
Згідно із статтею 1 вказаного Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Статтями 4, 5 цього ж Закону передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.   
Звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.   
Відповідно до статті 14 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.
Згідно до статті 18 вказаного Закону громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, в тому числі, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.
Статтею 20 цього Закону передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної  інстанції про відсутність порушень з боку відповідача вимог Закону України «Про звернення громадян», оскільки на питання, порушені позивачем у зверненнях, відповідачем надано обґрунтовану відповідь в межах визначених статті 20 Закону України «Про звернення громадян».
Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій, у провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала справа №802/788/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди.
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 04 липня 2016 року у справі №802/788/16-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року, у задоволенні вищезазначеного адміністративного позову відмовлено.)
Так, за результатами розгляду вказаної справи встановлена відсутність протиправних дій чи бездіяльності при розгляді скарги ОСОБА_1, за результатами якого на її адресу була направлена відповідь №20/К-259,285,289 від 13 травня 2016 року.
Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач неодноразово зверталась до суду про оскарження дій та бездіяльності відповідача щодо надання необґрунтованої відповіді на її скаргу від 14 квітня 2016 року, а саме у листі №20/К-259,285,289 від 13 травня 2016 року, які є предметом розгляду і в цій справі.
Також, суди попередніх інстанцій прийшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн з огляду на наступне.
Так, частиною 2 статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
При цьому, безпосередньою підставою для відшкодування моральної шкоди чинним законодавством передбачено наявність винних або протиправних дій чи бездіяльності відповідача. Однак, суди дійшли висновку про відсутність бездіяльності з боку позивача, у зв'язку з чим, позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Таким чином, встановлення судового контролю за виконанням судового рішень в адміністративній справі не є позовною вимогою. Вказане питання вирішується за клопотанням позивача або за власною ініціативою суду. При цьому, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі є правом, а не обов'язком суду.
Враховуючи сукупність викладених обставини, аналізуючи норми чинного законодавства та оцінюючи зібрані у справі докази, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необгрунтованість заявлених позивачем вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Згідно з частиною першою статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З урахуванням наведеного, оскільки суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при прийнятті оскаржених рішень, підстави для їх скасування відсутні.
Доводи касаційної скарги висновків судів і обставин справи не спростовують. 
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                М. І. Смокович          

Судді                                                                                           О. В. Білоус

                                                                                          Т. Г. Стрелець