П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року
м. Київ
 
Справа № 9901/474/18 
Провадження № 11-347заі18

Велика Палата Верховного Суду у складі:
 
головуючого судді Князєва В. С.,
 
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю: 
 
секретаря судового засідання - Гімарі Н. В.,
 
позивачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
представника Верховної Ради України - Долгова Ю. В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Мороз Л. Л. від 19 березня 2018 року у справі № П/9901/474/18 за їх адміністративним позовом до Верховної Ради України (далі - ВРУ), Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві (далі - ГУ Держказначейства України в м. Києві) про визнання протиправними дій та бездіяльності, відшкодування шкоди, 
УСТАНОВИЛА:
У березні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись з адміністративним позовом до ВРУ та ГУ Держказначейства України в м. Києві, в якому просили: 
- визнати протиправними дії та бездіяльність ВРУ під час ухвалення 23 лютого 2012 року проекту Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у другому читанні та в цілому за відсутності конституційної більшості народних депутатів, порушення народними депутатами вимог щодо особистого голосування, невжиття адекватних, негайних та рішучих дій щодо дотримання чинного законодавства, що у подальшому призвело до порушення та припинення майнових прав позивачів на кошти, що знаходились на банківських рахунках у Публічному акціонерному товаристві «Банк Таврика»(далі - ПАТ «Банк Таврика»);
- відшкодувати шкоду, завдану протиправними діями та бездіяльністю ВРУ внаслідок незаконного прийняття Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що призвело до порушення та припинення майнових прав позивачів на кошти, які знаходились на банківських рахунках у ПАТ «Банк Таврика», у повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань ВРУ, а в разі відсутності відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень з державного бюджету та (або) з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету в Державній казначейській службі, зокрема, на 13 березня 2018 року (день звернення до суду) на користь ОСОБА_3 41 951 208,42 грн, 1 555 565,32 дол. США, 2169132,05 євро та на користь ОСОБА_4 29812919,9 дол. США.
Позовну заяву мотивовано тим, що 23 лютого 2012 року розгляд і голосування за прийняття у другому читанні та в цілому законопроекту «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відбулося з порушенням вимог ст. 26, 27, 47 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI (далі - Регламент ВРУ) та ст. 84, 91 Конституції України, що зачіпає права та інтереси позивачів, які після набрання чинності названим вище законодавчим актом втрачають частину свої коштів. 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 19 березня 2018 року відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За правовим висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним в спірному рішенні, ВРУ є єдиним органом законодавчої влади України до повноважень якого віднесено прийняття законів за встановленою Конституцією і Регламентом ВРУ процедурою. Незгода з тим, як проходить процес прийняття законів чи голосування за той чи інший законопроект, не може бути підставою для відкриття провадження в адміністративній справі, а законотворча діяльність ВРУ як єдиного органу законодавчої влади в Україні не є формою реалізації управлінських функцій і не може підпадати під контроль суду адміністративною юрисдикції.
Не погодившись із таким судовим рішенням, позивачі звернулись до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, просять скасувати ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 19 березня 2018 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивачі зазначили, що суд першої інстанції неправильно і неповно встановив обставини справи та невірно застосував норми права, а тому висновок, що ця справа не належить до юрисдикції адміністративних судів, є помилковим.
ВРУ надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та з додержанням норм матеріального і процесуального права прийняв законне й обґрунтоване рішення, і з цих підстав просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
В судовому засіданні позивачі підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з викладених у ній мотивів. Вважають, що оскаржувана ухвала перешкоджає доступу до правосуддя.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти вимог скаржників й зазначив, що ухвалу суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи скаржників та надані на противагу їм аргументи ВРУ, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 4 ст. 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ (…) визначені у ст. 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема законності (крім конституційності) постанов ВРУ (…) щодо законності дій чи бездіяльності ВРУ (…) (п. 2 ч. 1 ст. 266 КАС України).
Згідно із п. 2 ч. 4 ст. 266 цього Кодексу Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати дії чи бездіяльність ВРУ (…) протиправними, зобов'язати ВРУ (…) вчинити певні дії.
Завданням адміністративного судочинства згідно із ч. 1 ст. 2 КАС Україниє справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Частиною 1 ст. 5 КАС Українипередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Утвердження правової держави відповідно до приписів ст. 1, другого речення ч. 3 ст. 8, ст. 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту &ll;...&g=;.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України).
Вичерпний перелік справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в ч. 2 ст. 19 КАС України, зокрема, це справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі оскаржують дії і бездіяльність ВРУ в процедурі прийняття (порушення депутатами особистого голосування і відсутності конституційної більшості) проекту Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Порядок роботи ВРУ встановлюється Конституцією України та Регламентом ВРУ (ч. 5 ст. 83 Основного Закону).
Регламентом ВРУ встановлюється порядок підготовки і проведення сесій, її засідань, визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до повноважень ВРУ, та порядок здійснення контрольних функцій ВРУ ( ч. 2 ст. 1 Регламенту ВРУ).
Розділом IV Регламенту ВРУ врегульовано питання законодавчої процедури, стадіями якої є: вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, прийняття закону, його підписання та оприлюднення.
Положеннямист. 75 Конституції України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - ВРУ.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 85 Основного Закону до повноважень ВРУ належить прийняття законів.
ВРУ здійснює законодавчу владу самостійно, без участі громадян чи інших органів державної влади на підставі делегованих народом України повноважень.
З огляду на зазначене, фізичні та юридичні особи не є безпосередніми учасниками публічно-правових відносин, які виникають під час здійснення ВРУ законотворчої діяльності, а тому й не можуть оскаржувати до адміністративного суду той чи інший закон України, а також окремі стадії законотворчого процесу, здійснення яких віднесено до виключної компетенції ВРУ.
Згідно із закріпленими у розд. IV нормами, народні депутати України в порядку і строки, визначені Регламентом ВРУ, реалізують дії з розгляду законопроектів, які за змістом, способами, прийомами, цілепокладенням і юридичною природою є проявами (вираженням) функції законотворення.
Відповідно до ч. 1 ст. 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Тобто порушення встановленої Конституцією України процедури розгляду актів ВРУ можуть бути підставою для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності, що свідчить про неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 9901/370/18 та у постанові Верховного Суду України від 28 лютого 2017 року № П/800/482/16.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в Конституційному Суді України знаходиться конституційне подання Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням ст. 6, ч. 1 ст. 8, ч. 4 ст. 13, ст. 21, 22, ч. 1, 4, 5 ст. 41 Конституції України.
Таким чином, оскільки вимоги про визнання протиправними дій та бездіяльності ВРУ під час ухвалення нею законів не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому й вимога про відшкодування морально-матеріальної шкоди, яка є похідною від попередньої вимоги, згідно з ч. 5 ст. 21 КАС Україниокремому розгляду в порядку адміністративного судочинства не підлягає.
Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду розглянув справу з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні висновків, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, що відповідає вимогам ст. 316 КАС України. 
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 242, 243, 250, 266, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 19 березня 2018 року у справі за їх адміністративним позовом до Верховної Ради України, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про визнання протиправними дій та бездіяльності, відшкодування шкоди - залишити без задоволення.
Ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 19 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя     Суддя-доповідач | | | В.С. Князєв      І.В. Саприкіна
Судді: | | |
| Н.О. Антонюк   С.В. Бакуліна   В.В. Британчук   Д.А. Гудима   В.І. Данішевська   О.С. Золотніков    О.Р. Кібенко   Л.М. Лобойко | | Н.П. Лященко   О.Б. Прокопенко   Л.І. Рогач   О.М. Ситнік   О.С. Ткачук   В.Ю. Уркевич   О.Г. Яновська