Постанова                                                   
Іменем України
22 травня 2018 року
м. Київ
справа № 539/3352/16-к
провадження № 51-1854 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,                                                                                               засудженого                                      ОСОБА_6 ,                                  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого              ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня              2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016170240000827, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та   жителя АДРЕСА_1 , раніше судимий             
    у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 1 статті 286 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі статті 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано покарання за попереднім вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2014 року і остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
До набрання вироку законної сили ОСОБА_6 залишено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Строк відбування покарання визначено рахувати з моменту його затримання з метою виконання цього вироку.
Стягнуто з ОСОБА_6 : на користь потерпілої ОСОБА_7 101037 грн матеріальної та 15 000 моральної шкоди, на користь потерпілого   ОСОБА_8                21 587 грн матеріальної та 15000 грн моральної шкоди, на користь потерпілої ОСОБА_9 5261 грн матеріальної шкоди та 15000 грн  моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_10 витрати за проведення експертизи на користь Потавського НДЕКЦ МВС України у розмірі 1540 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 2 травня             2016 року близько 15:30, керуючи автомобілем «Fiat Ducato» (д.н.з. НОМЕР_1 ) по автошляху Мгар – Лубни в напрямку  до м. Лубни на нерівнозначному перехресті доріг Мгар – Лубни та Київ – Харків –Довжанський, рухаючись по другорядній дорозі від с. Мгар Лубенського р-ну Полтавської області, всупереч пунктів 10.1, 16.11 Правилдорожнього руху допустив неуважність, не надав дороги та            створив небезпеку транспортному засобу – автомобілю «GEELY MR 7151 A»                              (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_7 , яка рухалася по головній дорозі разом з пасажирами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які в наслідок дорожньо-транспортної пригоди отримали ушкодження середньої тяжкості.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме в частині відмови йому у задоволенні клопотання про застосування Закону України №1810-VII від 22 грудня 2016 року «Про амністію у 2016 році». 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що за правилами статті 71 КК призначене покарання за сукупністю вироків не може збільшувати тяжкість злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, яке відповідно до статті 12 КК є злочином невеликої тяжкості та вчинене з необережності. 
Крім того вказує  на безпідставність відмови у задоволенні клопотання про звільнення його від призначеного покарання у відповідності до статті 1 Закону України «Про амністію в 2016 році». При цьому не вбачає заборони на застосування цього Закону з огляду на пункт «в» статі 9.
Просить скасувати рішення апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Заслухавши суддю-доповідача, засудженого, що підтримав свою касаційну скаргу, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню з нижченаведених підстав.
Мотиви суду
Відповідно до статті 433 Кримінального процесуального кодексу України ( далі-КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Як убачається з касаційної скарги засудженого, він не оспорює та не заперечує події кримінального правопорушення, доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій за частиною 1 статті 286 КК. 
При цьому засуджений порушує питання про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та наполягає, що суд апеляційної інстанції мав усі підстави для застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році».
Вказані засудженим обставини знайшли своє підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження.
У своєму рішення суд апеляційної інстанції відмовляючи засудженому у клопотанні про звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» послався на те, що покарання засудженому призначено за правилами статті 71 КК, а саме за сукупністю вироків. Вважав, що покарання призначено за злочини, один з яких, відповідно до статті 12 КК є тяжким, що суперечить вимогам статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та позбавляє суд можливості застосувати до ОСОБА_6 зазначений Закон та звільнити його від відбування покарання.
 
Такі твердження суду апеляційної інстанції є помилковими з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту «в» статті 9 Закону України «Про амністію в 2016 році» амністія не застосовується до осіб, які звільнені судом від відбування покарання з випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин. 
 
Відповідно до вирокуЛубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за  частиною 1 статті 286 КК, тобто за злочин вчинений з необережності та відповідно до статті 12 КК віднесеного до злочину невеликої тяжкості.
 
Так, згідно із  статтею 86 КК амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб (визнаних винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуто судами, але вироки не набрали законної сили), які можуть бути таким законом повністю або частково звільнені від відбування покарання. 
 
Вказана норма кримінального закону передбачає застосування амністії саме до осіб, а не до покарання. Однак суд апеляційної інстанції поставив у залежність призначення покарання за сукупністю вироків з можливістю застосування Закону України «Про амністію», що є неприпустимим. 
 
Враховуючи викладене вимоги засудженого підлягають до часткового задоволення, а ухвала апеляційного суду та вирок міськрайонного суду зміні.
 
У пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 КК, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які не позбавлені батьківських прав та мають дітей, яким не виповнилось 18 років, а також дітей-інвалідів та/або повнолітніх дітей, які є інвалідами. 
 
Відповідно до наявної у матеріалах справи  довідки  Виконавчого комітету служби у справах дітей Лубенської міської ради Полтавської області від 26 вересня             2017 року відомості про позбавлення батьківських прав ОСОБА_11 по відношенню до ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні ( т.1 а.п. 193), а з копії свідоцтва про народження убачається, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.п. 192). 
 
У зв`язку із чим є всі підстави для застосування до ОСОБА_6 Закону України «Про амністію у 2016 році».
 
Оскільки вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_6 на підставі статті 71 КК до покарання, призначеного за даним вироком частково приєднано покарання за попереднім вироком Лубенського районного суду Полтавської області від 13 листопада 2014 року і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, то такий вирок підлягає зміні. Хоча посилання на незаконність вироку районного суду відсутні у касаційній скарзі засудженого, однак у порядку частини 2 статті 433 КПК колегія суддів вважає за можливе змінити і вирок міськрайонного суду, оскільки таке рішення не погіршує становище засудженого.
При цьому призначене вироком першої інстанції покарання із застосуванням статті 71 КК підлягає виключенню, а вирок Лубенського районного суду Полтавської області від 13 листопада 2014 року - самостійному виконанню.
 
Разом з тим суд може застосувати Закон України «Про амністію у 2016 році», а відтак потреби направлення матеріалів кримінального провадження на новий апеляційний розгляд, як про це просить засуджений, немає. За таких обставин, касаційна скарга засудженого підлягає до часткового задоволення. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу    4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 грудня              2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 вересня                                    2017 року щодо  засудженого ОСОБА_6 змінити.
ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Вирок  Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2014 року, яким ОСОБА_6 засуджено за частиною 3 статті 309 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із застосуванням статті 75 КК та встановлено іспитовий строк 3 роки – виконувати самостійно.
Призначене ОСОБА_6 покарання на підставі статті 71 КК виключити.
У решті вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області                                від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області                        від 27 вересня 2017 року залишити без зміни.
  ОСОБА_6 звільнити з-під варти у залі суду негайно.
 Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
___________________                    _______________________                  ________________________
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                      ОСОБА_3