Постанова
Іменем України
11 червня 2018 року
м. Київ
справа № 333/1225/17
провадження № 61-337св17
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач),  Погрібного С. О., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_3, 
відповідач - ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року у складі судді Фунжий О.А. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року  у складі колегії суддів: Бєлки В.Ю., Онищенко Е.А., Крилової О.В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
 
Свої вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 21 лютого 2006 року шлюб між сторонами розірвано. За рішенням Комунарського районного суду                      м. Запоріжжя від 21 липня 2010 року відповідач сплачував аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття.
 
16 серпня 2016 року між Запорізьким національним університетом та ОСОБА_3 укладено договір № 418/Д.  Відповідно до вказаного договору ОСОБА_5 є студентом денної форми навчання за контрактом, вартість за навчання складає 14 790, 00 грн., а тому потребує матеріальної допомоги, яку відповідач надавати відмовляється, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися із цим позовом.
 
ОСОБА_4 у своїх письмових запереченнях проти позовної заяви просив позов задовольнити частково, а саме: в частині стягнення аліментів у розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно по день закінчення навчання, або до досягнення дитиною двадцяти трьох років, посилаючись на наявність у нього іншої сім'ї, де є спільна малолітня дитина 2010 року народження, яка навчається у ліцеї, відсутність власного житла, відсутністю доходів у інших членів сім'ї. Крім того, наголошував, що ним як батьком не заперечується обов'язок утримувати сина - ОСОБА_5, з підстав передбачених статтею 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 березня 2017 року до закінчення навчання, тобто 30 червня 2020 року.
 
Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову   допомогу в сумі 3 873, 60 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відповідач як батько повнолітньої дитини зобов'язаний її матеріально утримувати, тому на підставі статей 182, 199, 200 СК України суд дійшов висновку про задоволення позову. 
 
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року у даній справі змінено в частині визначення розміру аліментів з 1/4 частини на 1/6 частини. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Колегія апеляційного суду погодилася з висновком суду першої інстанції, що було встановлено в судовому засіданні, що повнолітній син сторін у даній справі навчається у навчальному закладі й потребує матеріальної допомоги, а тому є всі підстави для стягнення з батька аліментів на утримання сина на період навчання. Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд невірно визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, оскільки судом не врахувано, що відповідач знаходиться в іншому шлюбі, від якого має малолітню дитину, при цьому його подружжя не працює, тому розмір визначений судом для стягнення підлягає зміні до 1/6 частині. 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення у справі, відповідно до якого задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з нього, як відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку (доходів), починаючи з 09 березня 2017 року, до закінчення навчання, тобто 30 червня 2020 року, але не більше як до досягнення дитиною двадцяти трьох років, у задоволенні інших позовних вимог відмовити. 
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У грудні 2017 року до Верховного Суду передано вказану цивільну справу.
 
Ухвалою Верховного Судувід 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано вказану справу.
 
У лютому 2018 року представникомпозивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 надіслано відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, посилаючиь на те, що судові рішення є законними та обгрунтованими, ухваленими із дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підлягають залишенню без змін. Також зазначено, що суди надали належну оцінку доказам у справі згідно з вимогами статті 212 ЦПК України, а також перевірили доводи сторін.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів попередніх інстанції відповідають вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому 04 березня 1999 року у них народився син ОСОБА_5, який після припинення шлюбних стосунків батьків та розірвання ними шлюбу 21 лютого 2006 рокупроживає разом з матір'ю. 
 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2010 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття сина.
 
Згідно довідки Запорізького національного університету ОСОБА_5 є студентом денної форми навчання за контрактом, що підтверджується копією договору про надання освітніх послуг № 418/Д від 16 серпня 2016 року.
 
Проте між сторонами існують суперечки з приводу утримання та матеріального забезпечення спільної дитини.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини    від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня     1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
 
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
 
За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
 
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
 
Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. 
 
Статтею 199 СК України встановлено, що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
 
За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
 
Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача аліментів на дитину, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позов заявника підлягає задоволенню в частині стягнення аліментів на повнолітню дитину, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, оскільки в судовому засіданні встановлено, що повнолітній син сторін навчається на денній формі за контрактом у навчальному закладі й потребує матеріальної допомоги, тому є всі підстави для стягнення з батька аліментів на утримання сина на період навчання. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вирішив, що суд попередньої інстанції невірно визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, оскільки суд не врахував, що відповідач перебуває в іншому шлюбі, від якого мають малолітню дитину, при цьому його подружжя не працює, тому розмір стягнутий судом підлягає зміні з 1/4 частини усіх видів доходудо 1/6 частини, в іншій частині рішення суду першої інстанції вважається таким, що відповідає вимогам закону.
 
Виходячи з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильними, законними та обгрунтованими є висновки апеляційного суду, про часткове задоволення вказаного позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/6 частини усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 березня 2017 року, до закінчення навчання, тобто 30 червня 2020 року, оскільки відповідач як батько повнолітнього сина зобов'язаний його матеріально утримувати та взмозі надавати матеріальну допомогу, тому наявні підстави для застосування статті 199 СК України.
 
Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
 
Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, постановив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.
 
Зокрема, прийняті до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ОСОБА_4 знаходиться в іншому шлюбі, від якого мають малолітню дитину, при цьому його подружжя не працює, а тому розмір стягнення був зменшений.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи, із посиланням на статті 1, 13, 33, 291 - 317 ЦПК України, про те, що суди не надали належної оцінки поданим відповідачем доказам та підійшли формально до розгляду справи при ухваленні рішення, в частині стягнення з відповідача аліментів у розмірі «не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», є помилковими та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які цей факт встановили й надали йому належну правову оцінку. 
 
Стосовно посилання заявника на розрахунок гонорару, пов'язаний з оплатою правової допомоги адвоката, то згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Таким чином, вищевказані доводи, а також посилання заявника на помилковість визначеного судом розміру аліментів, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Наведені доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішеного спору, не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, та не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у силу вимог статті 411 ЦПК України.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.
 
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2017 року у незмінній частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року  залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | О. В. Ступак      С. О. Погрібний     Г. І. Усик