ПОСТАНОВА
Іменем України

31 липня 2018 року 
Київ
справа №810/3999/17
касаційне провадження №К/9901/49839/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 (суддя Лиска І.Г.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2018 (головуючий суддя - Кузьменко В.В., судді: Василенко Я.М., Степанюк А.Г.) у справі №810/3999/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» звернулося до адміністративного суду з позовом до Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому заявило вимоги про:
визнання незаконним та скасування рішення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 12.04.2017 № 3051/10/10-13-11-02 про відмову у прийнятті податкової декларації за березень 2017 року;
зобов'язання Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць березень 2017 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих документів.
Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 23.11.2017 позовну заяву залишив без руху, у зв'язку з невиконанням вимог частини третьої статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакцій, чинній на момент постановлення ухвали), а саме: ненадання документу про сплату судового збору в установленому порядку та розмірі (до позовної заяви долучено документ про сплату судового збору у меншому розмірі (1600грн.), ніж встановлено законом (3200грн.)). Цією ж ухвалою суд встановив позивачу строк у п'ять днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків такої позовної заяви.
Позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про роз'яснення ухвали Київського окружного адміністративного суду від 23.11.2017.
Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 19.12.2017 у задоволенні заяви про роз'яснення ухвали Київського окружного адміністративного суду від 23.11.2017 відмовив. 
Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 22.01.2018 повернув позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс».
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 29.03.2018 залишив ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 без змін.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» звернулося 02.05.2018 до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2018 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, статтей 11, 160, 170 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017), підпунктів «а», «в», «г» пункту 1 частини першої статті 322 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).
Зокрема, вказує на невідповідність оскаржених судових рішень вимогам процесуального закону щодо форми і змісту. Крім того, позивач зазначає про неправомірність розрахунку судами суми судового збору, яка підлягає сплаті за подання позовної заяви. При цьому, наголошує на тому, що суд не уповноважений встановлювати повноту/неповноту сплати судового збору при вирішенні питання про відкриття провадження, а зобов'язаний лише перевіряти зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Разом з тим, суддя Київського окружного адміністративного суду Лиска І.Г. не є уповноваженим для здійснення судового розгляду справи, оскільки не є таким, що призначений на посаду в порядку, передбаченому статтею 128 Конституції України (в редакції Закону України від 02.06.2016 №1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»). 
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Зі змісту положень частини другої статті 11, частини першої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017), суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, в якій може бути заявлено кілька пов'язаних вимог.
Статтею 107 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017) передбачено питання, які підлягають з'ясуванню судом після одержання позовної заяви, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 106 цього Кодексу.
Статтею 106 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017) однією з вимог позовної заяви визначено надання документу про сплату судового збору.
Частиною другою статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017)  встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, коло платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, визначається Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI.
Зі змісту положень частини третьої статті 4, статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) вбачається, що сума судового збору, яка підлягає сплаті при зверненні до адміністративного суду з позовом, розраховується, виходячи зі ставки судового збору, встановленої для вимог майнового/немайнового характеру, а також в залежності від кількості заявлених вимог у позовній заяві.
Згідно з частиною першою статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017) суддя-доповідач, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, передбачених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків. 
При цьому, при наданні оцінки дотриманню особою, яка звертається до суду з позовом, вимог статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України суд перевіряє сплату судового збору у відповідному розмірі (стаття 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI) та зарахування судового збору до спеціального фонду   Державного бюджету України (частина перша статті 9 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI).
Враховуючи викладене, одним із процесуальних обов'язків для реалізації права на судовий захист в порядку адміністративного судочинства є надання документу про сплату судового збору у встановленому законом порядку та розмірі. Невиконання такого обов'язку є підставою для ухвалення судового рішення про залишення позовної заяви без руху зі встановленням строку для усунення таких недоліків.
Відповідно до частини другої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті  108 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017) позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.
Наведені положення процесуального закону кореспондуються з положеннями пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017). 
Таким чином, неусунення недоліків позовної заяви, визначених ухвалою про залишення позову без руху, у встановлений такою ухвалою строк є безумовною підставою для повернення такої позовної заяви.
Як вбачається з ухвали Київського окружного адміністративного суду від 23.11.2017 про залишення позовної заяви Товариства без руху, суд вважав недоліком позовної заяви є те, що позивач заявив кілька позовних вимог немайнового характеру, проте судовий збір сплатив лише за одну позовну вимогу, що підтверджується платіжним дорученням від 09.11.2017 № 1521.
Мотивуючи своє рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позовна заява містить дві вимоги немайнового характеру, тоді як судовий збір сплачено лише за одну позовну вимогу, проте Товариством не були усунуті недоліки позовної заяви у встановлений такою ухвалою строк, який з урахуванням отримання копії ухвали позивачем 01.12.2017 сплинув 06.12.2017.
Суд касаційної інстанції вважає зазначений висновок судів першої та апеляційної інстанцій помилковим, а посилання позивача в касаційній скарзі на неправильність здійснення розрахунку суми судового збору за подання позовної заяви обґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір»  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі, коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну з них.
Системний аналіз положень частини першої статті 6, частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) дає підстави для висновку, що у разі якщо повне відновлення порушеного права, що заподіяно актом (дією чи бездіяльністю), передбачає застосування декількох способів захисту, то заявлені вимоги про визнання протиправним акта (дії чи бездіяльності) та зобов'язання застосувати такі способи захисту є однією вимогою.             
Зі змісту позову вбачається, що у цій справі заявлено вимоги про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2017 року, зобов'язати прийняти таку податкову звітність, а також внести до інформаційних баз даних ДФС України відомості з цих поданих документів.
Пунктом 49.8 статті 49 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прийняття податкової декларації визначено обов'язком контролюючого органу. 
Згідно з пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом. 
Наказом Державної податкової служби України від 14.06.2012 № 516 з метою забезпечення практичного застосування положень статей 46 - 51 Податкового кодексу України затверджені Методичні рекомендації щодо приймання та комп'ютерної обробки податкової звітності платників податків в органах ДПС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Вказаними Методичними рекомендаціями деталізовано послідовний перелік процедур, які вчиняються податковим органом в межах покладеного на нього обов'язку прийняття податкової звітності. 
Так, зі змісту пункту 3.2 Методичних рекомендацій вбачається, що ведення та обробка документів податкової звітності податковими органами включає, зокрема, такі процедури: приймання та реєстрація документів податкової звітності від платників податків; перенесення інформації з документів податкової звітності на паперових та електронних носіях до електронних баз податкової звітності та інше.
Враховуючи викладене, прийняття податкової декларації включає вчинення податковим органом дій, зокрема, з приймання, реєстрації, перенесення інформації податкової звітності до інформаційних баз даних.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру, за яку і був сплачений судовий збір, а не дві, як зазначили суди першої та апеляційної інстанцій, оскільки вимога про визнання незаконним та скасування рішення податкового органу щодо відмови у прийнятті податкової декларації є передумовою для застосування інших способів захисту порушеного права, зокрема зобов'язання прийняти таку декларацію з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з цих поданих документів.
Проте, неправильно визначивши кількість позовних вимог та розмір судового збору, який підлягає сплаті, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли помилкового висновку про неприведення позовної заяви у відповідність вимогам частини третьої статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакцій, чинній на момент постановлення ухвали) у встановлений ухвалою про залишення позову без руху строк, оскільки позовна заява Товариства таких недоліків не містила. 
Враховуючи викладене, Київський окружний адміністративний суд, ухваливши рішення від 22.01.2018 про повернення позовної заяви Товариства, та Київський апеляційний адміністративний суд, залишаючи зазначене рішення суду першої інстанції без змін, порушили норми процесуального права, у зв'язку з цим їх рішення підлягають скасуванню.
Разом з тим, суд касаційної інстанції відхиляє як необґрунтовані посилання позивача в касаційній скарзі на відсутність у судді Лиски І.Г. повноважень для здійснення розгляду справи, оскільки запровадження статтею 128 Конституції України (в редакції Закону України від 02.06.2016 №1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)») нового порядку призначення суддів на посаду не припиняє повноважень суддів, призначених на посаду до набрання чинності цією нормою Конституції в новій редакції.
Відповідно до частини  першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанції з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2018 у справі №810/3999/17 скасувати.
Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду | | Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева І.Я. Олендер