Постанова
Іменем України                                       
 
06 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 760/463/16-ц
провадження № 61- 2125св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого – Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Міністерство оборони України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  Міністерства оборони України на рішення Апеляційного суду міста Києва               від 01 червня 2016 року у складі суддів:  Поливач Л. Д., Шахової О. В.,                  Вербової І. М., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
08 січня  2016 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що позивач у період з 01 червня 2014 року до                     25 вересня 2014 року проходив військову службу у Збройних Силах України та брав участь в антитерористичній операції (далі – АТО).
05 вересня 2014 року під час виконання службових обов`язків у результаті артилерійського обстрілу в зоні АТО отримав мінно-вибухову травму. Неодноразово проходив лікування в умовах стаціонару з приводу уламкового наскрізного поранення м`яких тканин лівого стегна, уламкового наскрізного поранення лівої стопи, кісток, лівого гомілково-стопного суглобу та інших ушкоджень.
Після лікування його хода в повному обсязі не відновилася.
За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена IIІ група інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Від травм, отриманих під час участі в АТО, позивач втратив 65 % працездатності.
У зв`язку із погіршенням стану здоров`я він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя: він не може вільно пересуватися без милиць, тому втратив роботу. Постійно відчуває біль у ногах, що спричиняє йому душевні страждання, психологічний дискомфорт. Значна частина пенсії, яку він отримує як інвалід IIІ групи, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування. 
За таких обставин, посилаючись на статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня               2016 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. в позові ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів протиправної поведінки Міністерства Оборони України в завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку неправомірних дій відповідача із нанесеною шкодою.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1   задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня                2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1               20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов`язок держави відшкодувати                ОСОБА_1 моральну шкоду, яка йому завдана у зв`язку з проходженням військової служби.
 
У касаційній скарзі, поданій 23 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Міністерство оборони України просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів протиправних винних дій відповідача у завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та шкодою. Посилання апеляційного суду на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 21 жовтня  2014 року у справі № 3-86гс14 є безпідставними, оскільки у цих справах різні фактичні обставини.
 
Відзив на касаційну скаргу позивач не подав. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі – ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
28 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу № 760/463/16-ц було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року справу № 760/463/16-ц на підставі підпункту 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» та статті 404 ЦПК України повернуто колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду касаційної скарги.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду апеляційної інстанції цим вимогам закону не відповідає.
 
Суди установили, що ОСОБА_1 у період часу з 01 червня 2014 року до 25 вересня 2014 року проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді кулеметника та брав участь у АТО у складі військової частини – польова пошта НОМЕР_1 у м. Маріуполі. 
 
05 вересня 2014 року в результаті артилерійського обстрілу в зоні АТО ОСОБА_1 отримав мінно-вибухову травму.
 
30 березня 2015 року за висновками медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 була встановлена III група інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Ступінь втрати професійної працездатності становить 65 %.
 
Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
 
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.
 
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
 
Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.
 
Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.
 
Отже, обов`язок держави відшкодувати завдану військовослужбовцю моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України.
 
Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.
 
Із матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_1 стали травми, пов`язані з проходженням ним військової служби.
 
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, травми та захворювання як їх наслідки, колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 – це травми, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
 
Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), колегія суддів вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок поранення є доведеним.
 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманням поранення з наступним встановленням інвалідності.
 
Таким чином, ґрунтується на вимогах закону і матеріалах справи висновок суду першої інстанції про те, що  наявність шкоди у позивача не породжує у Міністерства оборони України обов`язку її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України.
 
Посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі                           № 3-86гс14, є безпідставними, оскільки у вказаній справі були встановлені незаконні дії та бездіяльність військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, які стали підставою виникнення обов`язку у держави в особі Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час.
 
Посилаючись на положення статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як на підставу стягнення з Міністерства оборони України шкоди заподіяної                                         ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не взяв до уваги, що у цій справі позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.
 
Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з пораненням під час виконання обов`язків військової служби, яка має особливий характер.
 
Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
 
До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанова Кабінету Міністрів України № 691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».
 
Судами встановлено і позивачем не спростовано, що в межах реалізації державою гарантій соціального і правового захисту військовослужбовців     10 серпня 2015 року ОСОБА_1 у зв`язку із отриманою травмою була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 182 700,00 грн в порядку, визначеному статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Отже, позивач отримав гарантовану державою одноразову виплату у зв`язку з інвалідністю, яку він набув не внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) Міністерства оборони України, а внаслідок особливого характеру військової служби.
 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
 
Наведене та доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом         повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Керуючись статтею 400, статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року скасувати, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                             Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта