Постанова                                                   
Іменем України
3 липня 2018 року
м. Київ
Справа № 404/1221/16-к
Провадження № 51-229км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника – адвоката ОСОБА_6 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 
22 квітня 2016 року та вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 
22 листопада 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014120020011201 за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , громадянина України, котрий народився  
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Олександрії Кіровоградської області, зареєстрований за адресою:   АДРЕСА_1 , фактично проживає по 
АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 квітня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Відповідно до ст. 76 КК суд поклав на ОСОБА_7 обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 
9730 гривень матеріальної і 75000 моральної шкоди.
Вирішено питання процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 28 грудня 2014 року близько 23 годин 45 хвилин, керуючи автомобілем «Chevrolet Lacetti», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в м. Кіровограді по вулиці 50 років Жовтня, зі сторони вулиці Верхньої Пермської в напрямку вулиці Глінки, грубо порушуючи вимоги п.п. 1.5, 2.3, 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) був неуважний, не вірно відреагував на зміну дорожньої обстановки, при появі на проїзній частині, по якій він рухався, пішохода, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху та зупинки транспортного засобу, яким керував, у результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , якому було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень.   
Вироком Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК скасовано у частині призначення покарання.
Ухвалено новий вирок, яким визнано винним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Відповідно до ст. 76 КК суд поклав на ОСОБА_7 обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу пробації; повідомляти орган пробації про зміну місця проживання, навчання чи роботи; періодично з`являтися для реєстрації в орган пробації.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник – адвокат ОСОБА_6 ставить вимоги скасувати вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 квітня 2016 року та вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_7 через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого та закрити кримінальне провадження. Твердить, що висновок судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи від 9 лютого 2016 року є неналежним і недопустимим доказом, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що слідчий експеримент проведено в порушення вимог ст. 240 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Не погоджується з висновком судово-медичної експертизи № 249 від 6 березня 2015 року, оскільки потерпілий ОСОБА_8 експертом не був оглянутий, а у висновку викладені дані з медичних карток. Зазначає, що курс лікування потерпілого проходив не більше 
5 днів, що не можливо при тяжких тілесних ушкодженнях. Стверджує, що потерпілий звертався з приводу надання медичної допомоги травми кінцівок. Зазначає, що при розгляді цивільного позову суд допустив порушення КПК. Зазначає, що апеляційний суд послався на докази, які не досліджувалися судом безпосередньо. Вважає, що апеляційний суд безпідставно застосував до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Просить врахувати, що весь цей час ОСОБА_7 керував транспортним засобом, жодного разу не був притягнутий до адміністративної відповідальності, зареєстрований як фізична особа -підприємець, має ліцензію на перевезення пасажирів, це єдиний його засіб утримувати сім`ю – дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за малолітньою дитиною та троє його дітей. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою і просила залишити її без задоволення. 
Інші учасники були належним чином повідомлені про судовий розгляд, але в судове засідання не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Доводи захисника про неповноту дослідження обставин справи судом апеляційної інстанції касаційним судом перевірені та визнані безпідставними. Так, апеляційний суд частково задовольнив клопотання захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 про проведення судового слідства в повному обсязі. Як видно з оригінального примірника технічного носія інформації (диску),    та журналу судового засідання від 14 грудня 2016 року (т. 2 а.с. 209), суд ухвалив провести судове слідство в частині дослідження висновків екпертиз та дослідити  дані, що характеризують обвинуваченого, оскільки відсутність захисника  ОСОБА_6 в суді першої інстанції не є підставою для проведення повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК.
Судами обох інстанцій перевірені та визнані немотивованими доводи 
ОСОБА_7 та його захисника  про те, що винним у ДТП є потерпілий ОСОБА_8 , оскільки в причинному зв`язку з наслідками пригоди перебувають не дії потерпілого, а дії засудженого. Адже саме ОСОБА_7 у порушення вимог п.п. 1.5, 2.3, 12.3 ПДР не вірно відреагував на зміну дорожньої обстановки при появі на проїзній частині дороги, по якій він рухався, потерпілого, якого він мав можливість завчасно виявити. Не вжив заходів для зменшення швидкості руху і зупинки транспортного засобу. Обрав невиправданий маневр об`їзду потерпілого, у результаті чого допустив наїзд на останнього і як наслідок заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження. Висновки судів про винуватість ОСОБА_7 підтверджується даними протоколу огляду місця події 
від 29 грудня 2014 року, даними висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 5 від 21 січня 2015 року, даними протоколу проведення слідчого експерименту від 2 січня 2016 року, даними висновку судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи № 208 від 9 лютого 2016 року, висновком судово-медичної експертизи № 249 від 22 січня 2015 року, даними висновку комплексної судово-медичної експертизи № 40 від 24 липня 2017 року, показаннями потерпілого ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Доводи захисника про недопустимість таких доказів, як висновок судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи від 9 лютого 2016 року та протокол слідчого експерименту від 2 січня 2016 року, перевірялися судами обох інстанцій та обгрунтовано визнані безпідставними. Зокрема, судами враховано, що слідчий експеримент було проведено слідчим за участю потерпілого 
ОСОБА_8 , який у присутності понятих, добровільно детально розповів та показав, що місце зіткнення і вихідні дані відповідають схемі ДТП, яка додана до протоколу огляду місця події. Заперечень та зауважень щодо проведення цієї слідчої дії від учасників слідчого експерименту не надходило. Як правильно зазначено судами, висновок судової інженерно-транспортної експертизи  від 
9 лютого 2016 року виконаний на підставі вихідних даних слідчого експерименту, показань потерпілого ОСОБА_8 , показань свідків ОСОБА_10 та 
ОСОБА_9 . Судами обох інстанцій правильно не взяті до уваги показання ОСОБА_7 про недостатність видимості на ділянці дороги, де сталася ДТП, оскільки відповідно до вимог п. 12.2 ПДР у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги. Крім того, безпідставними є доводи захисника про те, що слідчий експеримент проводився за інших умов, ніж ті, що існували під час ДТП. Адже з протоколу цієї слідчої дії видно, що як і під час огляду місця події на дорозі був сніг, а видимість з місця водія була 100 метрів у світлі фар автомобіля.
Доводи захисника, що потерпілий сам кинувся та стрибнув на автомобіль, яким керував ОСОБА_7 , перевірялися судом апеляційної інстанції та мотивовано визнані безпідставними. На спростування цих доводів апеляційний суд послався на показання потерпілого ОСОБА_8 , показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , схему, додану до протоколу огляду місця події від 29 грудня 2014 року, на якій зображено розміщення транспортного засобу після наїзду на пішохода, яке не відповідає поясненням ОСОБА_7 щодо характеру його дій після з`явлення на дорозі потерпілого. Також спростовуються характером отриманих тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_8 та механічних ушкоджень автомобіля. Крім того, апеляційний суд урахував висновок комплексної судово-медичної експертизи від 24 липня 2017 року про механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а саме: враховуючи характер пошкоджень автомобіля і враховуючи пошкодження, що мали місце у 
ОСОБА_8 , можна говорити, що мало місце зіткнення автомобіля з пішоходом з послідуючим закиданням тіла на копот, та послідуючим відкиданням тіла потерпілого на дорожнє покриття (т. 3 а.с. 7-15).
Доводи захисника про те, що отримані ОСОБА_8 тілесні ушкодження не являються тяжкими, спростовуються даними висновків судово-медичної експертизи № 249 від 22 січня 2015 року та комплексної судово-медичної експертизи № 40 від 24 липня 2017 року.
Твердження захисника з приводу того, що судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову були допущені істотні порушення закону, також перевірялися апеляційним судом та визнані немотивованими. У судовому засіданні відповідно до вимог ч. 3 ст. 347 КПК після оголошення прокурором обвинувального висновку представником потерпілого – адвокатом ОСОБА_12 було оголошено заявлений цивільний позов потерпілого та долучено до матеріалів справи додані до нього письмові докази. Клопотань про відкладення судового розгляду від сторони захисту не надходило. Суд першої інстанції з урахуванням положень ст.ст. 1166, 1167, 1195 Цивільного кодексу України розглянув цивільний позов потерпілого, обгрунтовано задовольнив його частково, належним чином мотивував своє рішення про стягнення матеріальної та моральної шкоди у відповідному розмірі у вироку. Крім того, апеляційний суд урахував, що 
ОСОБА_7 та його захисник – адвокат ОСОБА_13 не заявляли в суді першої інстанції про порушення кримінального процесуального закону та про допущення судом будь-яких порушень при розгляді цивільного позову. 
Суд апеляційної інстанції обгрунтовано не взяв в якості належного доказу експертне дослідження № 2 від 22 серпня 2016 року, яке підтверджує відсутність вини ОСОБА_7 , оскільки воно було виконане після вироку суду першої інстанції на підставі вихідних даних, наданих захисником ОСОБА_7 , які є неповними і не в повній мірі відповідають об`єктивним даним, встановленим під час досудового розслідування, та не було предметом дослідження місцевого суду. 
Судом апеляційної інстанції перевірені та визнані безпідставіними доводи обвинуваченого та його захисника про те, що місцевий суд не дав належної оцінки висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 5 від 21 січня 2015 року. Апеляційний суд правильно зазначив, що, зокрема, і цей висновок виконано кваліфікованим спеціалістом в порядку, передбаченому КПК, він є повним і об`єктивним. Зауважень та заперечень на зазначений висновок під час проведення досудового розслідування і в суді першої інстанції ОСОБА_7 та його захисник не надавали.  
Суди обох інстанцій відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірили зібрані під час досудового розслідування докази винуватості ОСОБА_7 та згідно зі ст. 94 КПК оцінили з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
Доводи в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, колегія суддів вважає непереконливими.
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотримався.
Як видно з вироку апеляційного суд, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, конкретні обставини справи, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання. Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, вчинених з необережності, від якого настали тяжкі наслідки – потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження та став інвалідом 3 групи. Вину ОСОБА_7 не визнав, щиро не покаявся, шкоду завдану в результаті ДТП, потерпілому не відшкодував, раніше не судимий, працює, має на утриманні двох малолітніх дітей, по місцю проживання характеризується позитивно. Суд також врахував позицію потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив призначити покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі у більшому розмірі, із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК до основного покарання, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Беручи до уваги конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вік та особу ОСОБА_7 апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК зі звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням,із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. З урахуванням позиції засудженого про те, що він не порушував ПДР, таке додаткове покарання є заходом запобігання вчиненню ним нових аналогічних злочинів.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 420 КПК ретельно перевірив доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого, дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, з яких підстав апеляційну скаргу обвинуваченого визнав необгрунтованою. При цьому, апеляційний суд відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК повторно дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження.
Отже, рішення суду апеляційної інстанції є належно вмотивованим і його вирок відповідає вимогам ст.ст. 370, 420 КПК.
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, 
Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 квітня 2016 року та вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу  захисника – адвоката ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                             ОСОБА_3