Постанова
Іменем України
 
28 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 742/1796/17
провадження № 61-7671св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Укргазбуд»,
третя особа - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 7 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Бобрової І. О., Мамонової О. Є.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Укргазбуд» (далі - ПрАТ «Укргазбуд»), третя особа - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області, про встановлення факту роботи на посаді заступника начальника автобази.
Позовна заява мотивована тим, що з 1972 року він працював автослюсарем 5  розряду в структурному підрозділі «Главукрнефтегазбуд», правонаступником якого є БУ-1. У 1975 році його переведено на посаду водія-наставника 1 класу. У 1980 році він отримав трудове каліцтво внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
01 жовтня 1983 року його переведено на посаду виконуючого обов'язки майстра з комплектації агрегатів і запчастин, 01 січня 1985 року - на посаду майстра автоколони № 1, 01 березня 1985 року - на посаду старшого майстра з комплектації, 01 червня 1986 року -  на посаду старшого майстра РММ, 01 жовтня 1986 року - на посаду виконуючого обов'язки заступника начальника автобази, 23 листопада 1987 року на підставі наказу № 176 - на посаду мийника автомобілів 3 розряду. У подальшому наказ № 176 анульований у зв'язку з його виходом 10 травня 1988 року на пенсію за інвалідністю.
ОСОБА_4 зазначав, що перебував на посаді водія-наставника, але фактично водієм не працював та взагалі не має посвідчення водія, не вміє керувати автомобілем. У період перебування на вказаній посаді та на день отримання трудового каліцтва - 05 лютого 1980 року виконував роботи, які не відносяться до обов'язків водія чи водія-наставника, був відповідальний за капітальний ремонт техніки, матеріальне забезпечення автобази № 1 необхідними запчастинами до автотехніки, виконував інші роботи, характерні для обов'язків саме заступника начальника автобази.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив встановити факт роботи на посаді заступника начальника автобази.
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 вересня 2017 року в складі судді Бездідько В. М. позов задоволено.
Установлено факт виконання ОСОБА_4 на день ушкодження здоров'я - 05 лютого 1980 року роботи на посаді заступника начальника з постачання автобази № 3 «Главукрнефтегазбуд».
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що свідки підтвердили, що позивач їздив на автомобілі з водієм, не отримував посвідчення водія, мав інвалідність по зору, у зв'язку з чим не міг працювати на посаді водія-наставника.
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 07  листопада 2017 року заочне рішення 7 вересня 2017 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції, не дослідивши повно та всебічно обставин, щодо яких виник спір, зміст вимог, які охоплюють період виконання позивачем на день ушкодження здоров'я - 05 лютого 1980 року роботи за посадою заступника начальника з постачання автобази № 3 «Главукрнефтегазбуд», причини неможливості іншим способом вирішити питання, не належно оцінивши здобуті докази, а саме: акт № 10 про нещасний випадок на виробництві, особову картку, дані трудової книжки ОСОБА_4, дійшов передчасного висновку про задоволення заявлених вимог на підставі показань свідків.
У касаційній скарзі ОСОБА_5 інтересах ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з'ясував обставини справи, неправильно застосував норми трудового законодавства.
Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернігівській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, підстав для його скасування немає.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суд установив, що копія трудової книжки позивача містить запис про те, що з 1 листопада 1975 року він переведений на посаду водія-наставника 1 класу.
Відповідно до наказу по автобазі № 3 від 13 жовтня 1983 року № 145, у зв'язку з виробничою необхідністю ОСОБА_4 призначено на посаду виконуючого обов'язки майстра з комплектації агрегатів та запчастин ремонтної майстерні автобази.
Із наказу по автобазі № 3 від 10 травня 1988 року № 55 вбачається, що мийник ОСОБА_4 звільнений з роботи у зв'язку з виходом на пенсію за інвалідністю з 10 травня 1988 року.
05 травня 1993 року ОСОБА_4 визначено 100 % втрату професійної працездатності безстроково у зв'язку із травмою, отриманою 5 лютого 1980 року.
Згідно з комп'ютерним обліком ТСЦ 7442 ОСОБА_4 посвідчення водія не отримував.
Відповідно до частин першої, другої статті 48 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи більше п'яти днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників за умови, що вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. 
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові.
Нормами статей 30, 31 КЗпП України передбачено, що працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто, а власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.
Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).
Згідно з пунктом 2.6 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов'язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до пункту 2.8 Інструкції, якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.
Згідно з пунктом 2.9 Інструкції виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці.
У пункті 2.10 Інструкції визначений технічний порядок внесення змін до трудової книжки. 
Відповідно до пунктів 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 38 Порядку проведення розслідування та ведення обліку  нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232, передбачено, що факт перебування потерпілого у трудових відносинах з роботодавцем, якщо відповідні документи не оформлені роботодавцем, але потерпілий фактично допущений до роботи, підтверджується в установленому порядку Держпраці на запит голови спеціальної комісії або у судовому порядку.
Тобто, у разі відмови роботодавця привести фактичні відносини з таким громадянином у відповідність до вимог трудового законодавства, факт трудових відносин, як факт, що має юридичне значення, може бути встановлений у судовому порядку.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                С. Ю. Мартєв 
                                                                                                В.С. Висоцька 
                                                                                                С.П. Штелик