Постанова
Іменем України
 
07 червня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 362/4273/17
провадження № 61-2012 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач | – | ОСОБА_1 ,
відповідач | – | Військова частина НОМЕР_1 в особі житлової комісії,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Кравченко Л. М. від 20 вересня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області у складі суддів: Сліпченка О. І.,          Іванової І. В., Гуля В. В. від 14 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про визнання рішення житлової комісії протиправним та зобов`язання вчинити дії.
 
Встановив:
 
У серпні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про визнання рішення житлової комісії протиправним та зобов`язання вчинити дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що оскаржуване ним рішення є протиправним, оскільки воно прийнято на підставі Наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, який втратив чинність ще 06 жовтня 2006 року. Зазначив, що у відповідності до діючої на момент прийняття оскаржуваного рішення Наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, датою зарахування його на квартирний облік повинно бути 30 липня 1993 року.
 
Таким чином, просив визнати протиправним рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 14 липня 2017 № 71, в частині перенесення дати зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 та членів його сім`ї на 03 березня 1995 року, зобов`язати житлову комісію військової частини                НОМЕР_1 Збройних Сил України перенести дату зарахування на квартирний облік ОСОБА_1 разом з членами сім`ї з 03 березня 1995 року на 30 липня 1993 року, а також внести відповідні зміни в облікові документи щодо черги ОСОБА_1 разом з членами сім`ї на отримання житла з відповідача урахуванням нової дати постановки на облік.
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області                     від 20 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 14липня 2017 року№ 71 в частині перенесення дати зарахування  ОСОБА_1  та членів його сім`ї на квартирний облік на 03березня 1995 року. Зобов`язано житлову комісію військової частини НОМЕР_1 перенести дату зарахування на квартирний облік  ОСОБА_1  разом з членами його сім`ї з 03 березня             1995 року на 30липня 1993 року, а також внести відповідні зміни в облікові документи щодо черги  ОСОБА_1  разом з членами сім`ї на отримання житла з урахуванням нової дати постановки на облік.   
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними доказами правомірність своїх вимог, а тому позов підлягає задоволенню.
 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2017 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області                      від 20 вересня 2017 року змінено в частині зобов`язання житлової комісії та викладено другий абзац резолютивною частини рішення в такій редакції: «Вважати датою зарахування ОСОБА_1 з членами його сім`ї на квартирний облік 30 липня 1993 року».
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам законодавства.
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Військова частина НОМЕР_1 в особі житлової комісії просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про задоволення позову, оскільки вказані рішення призведуть до порушення прав та законних інтересів інших військовослужбовців, які перебувають на черзі у військовій частині. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі – ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
15 січня 2018 року касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії передано на розгляд до Верховного Суду.
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить відхилити касаційну скаргу Військової частини              НОМЕР_1 в особі житлової комісії та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції.
 
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною третьою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.
 
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
 
Згідно із статтями 34 та 37 Житлового кодексу України (далі – ЖК України), потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
 
Відповідно до статті 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
 
Відповідно до пункту 3.1 Наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, на загальних підставах відповідно до чинного законодавства.
Згідно із пунктом 26 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та пунктом 3.7 Наказу Міністра оборони України                              від 06 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
 
Судами установлено, позивач вперше був зарахований на квартирний облік 30 липня 1993 року. У зв`язку з переїздом у 2008 року для проходження військової служби до м. Василькова Київської області позивача та членів його сім`ї зараховано на квартирний облік з 03 березня 1995 року (відповідно до діючого на той момент Наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, яким було передбачено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку але не раніше, ніж з 03 березня 1995 року). Однак, на час прийняття оскаржуваного рішення вказаний наказ втратив чинність.
 
Оскільки судами установлено, що на час прийняття оскаржуваного рішення вказаний наказ втратив чинність та оскаржувані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби, тому суди обґрунтовано дійшли висновку про задоволення позову.
 
Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають. 
 
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суди, задовольняючи позов не врахували того, що це призведе до порушення рівності в черговості забезпечення житлом інших військовослужбовців. Однак суди надали належну оцінку наданим доказам у справі та обґрунтовано дійшли висновку про те, що датою зарахування ОСОБА_1 з членами його сім`ї на квартирний облік є 30 липня 1993 року.
 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.
 
Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, 
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії залишити без задоволення.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області                           від 20 вересня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області             від 14 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на Військову частину            НОМЕР_1 в особі житлової комісії. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                       В. В. Пророк 

                                                                                                                      В. С. Висоцька

                                                                                                                      І. М. Фаловська