Постанова
Іменем  України
 
04 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 144/208/16-ц
провадження № 61-8689св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник позивача - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
представник відповідача - ОСОБА_6,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року в складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми авансу.
Позовна заява мотивована тим, що у березні 2015 року ОСОБА_3 домовилась із ОСОБА_5 про купівлю житлового будинку № АДРЕСА_1 за 30 000,00 грн. 
Будинок перебував в аварійному стані, тому вони домовились, що позивач проведе ремонтні роботи та вселиться до будинку, після чого буде оформлений договір-купівлі продажу будинку, а відповідач за проведені ремонтні роботи мала знизити ціну на будинок на 5 000,00 грн, після чого позивач повинна була сплатити відповідачу 25 000,00 грн, а відповідач -оформити договір купівлі-продажу на будинок та передати його позивачу.
25 березня 2015 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 10 000,00 грн в рахунок майбутніх платежів за попередньою домовленістю щодо купівлі-продажу будинку та взяла на себе зобов'язання протягом 6 місяців віддати договірну решту грошей. 
Про отримання коштів в сумі 10 000,00 грн відповідач надала позивачу власноруч написану розписку. 
19 квітня 2015 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 4 000,00 грн в рахунок майбутніх платежів за попередньою домовленістю щодо купівлі-продажу будинку.
Про отримання коштів в сумі 4 000,00 грн відповідач надала позивачу власноруч написану розписку. 
01 жовтня 2015 року позивач принесла відповідачу решту грошей - 11 000,00 грн, але відповідач відмовилась від отримання цієї суми та запропонувала звільнити її будинок. 
У результаті відповідач не підготувала договір купівлі-продажу будинку, фактично відмовилася від наміру його продати та повернути отримані кошти - 14 000,00 грн.
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 20 квітня 2016 року в складі судді Германа О. С. у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами укладено договір найму (оренди) житла. Розписки, які містяться у справі, не є підтвердженням факту, що грошові кошти, які надавала позивач, є авансом за купівлю будинку.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року зазначене судове рішення скасовано, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аванс в сумі 14 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що кошти, сплачені на забезпечення виконання майбутнього зобов'язання, згідно з вимогами частини другої статті 570 ЦК України є авансом і повертаються в тому ж розмірі, в якому надавалися.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти, які надавала позивач, є авансом за купівлю будинку.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Суд установив, що в березні 2015 року ОСОБА_5 за усною домовленістю надала належний їй на праві власності будинок на АДРЕСА_1 та прилеглу до нього територію для проживання позивача та її сім'ї. 
Факт проживання позивача у будинку понад один рік сторони не заперечують, як і факт отримання грошових коштів відповідачем від позивача в сумі 14 000,00 грн відповідно до письмових розписок.
Позивач та представник позивача зазначали, що сторони мали на меті укласти договір-купівлі продажу будинку, тому зазначені кошти в сумі 14 000,00 грн ОСОБА_5 отримала від позивача як аванс. 
Відповідач та представник відповідача вважали, що між сторонами був укладений усний договір оренди будинку, за яку ОСОБА_5 отримала 14 000,00 грн. Договір купівлі-продажу будинку, попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку у письмовій формі сторони не укладали. У письмових розписках про отримання коштів, а саме під час отримання 10 000,00 грн, зазначено, що ОСОБА_5 бере гроші у ОСОБА_3 «за хату (перший внесок)», в іншій розписці на суму 4 000,00 грн зазначено, що ОСОБА_5 бере гроші у ОСОБА_3 «за хату».
Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Щодо вимог про стягнення суми авансу та надання для підтвердження відповідних розписок суд першої інстанції вважав, що ці розписки не підтверджують, що грошові кошти, які надала позивач, є саме авансом за купівлю будинку відповідача.
Суд першої інстанції посилався на довідку Виконавчого комітету Соболівської сільської ради від 28 березня 2016 року № 388, згідно з якою ОСОБА_3 проживає у будинку ОСОБА_5 з квітня 2015 року, отже, між сторонами виникли відносини щодо оренди (найму) житла, врегульовані статтею 812 ЦК України, оскільки позивач надала кошти відповідачу, а відповідач передала позивачу будинок у користування.
Суд касаційної інстанції вважає такий висновок необґрунтованим, оскільки довідка виконкому констатує лише факт проживання ОСОБА_3 у будинку ОСОБА_5 з квітня 2015 року, суд не встановив істотні умови договору найму щодо його предмета, плати за користування житлом, строку дії та форми.
Матеріали справи містять заяву ОСОБА_5 до Теплицького РВУ МВС України у Вінницькій області від 28 вересня 2015 року, в якій вона не заперечувала, що сторони мали на меті укладання договору купівлі-продажу.
У висновку дільничного інспектора міліції Теплицького РВ УМВС України у Вінницькій області від 30 вересня 2015 року про результати розгляду звернення ОСОБА_5 зазначено, що 25 березня 2015 року ОСОБА_5 домовилася із ОСОБА_3 про те, що остання може проживати у будинку і протягом шести місяців має сплатити кошти за будинок. ОСОБА_3 сплатила завдаток у розмірі 14 000,00 грн. Протягом шести місяців решту коштів не сплатила, мотивуючи тим, що ОСОБА_5 відмовилася переоформлювати будинок. ОСОБА_3 пояснила, що вона готова залишити будинок, якщо ОСОБА_5 поверне їй завдаток.
Суд апеляційної інстанції зазначав, що ОСОБА_3 пред'явила позов про стягнення суми авансу, яку вона передала ОСОБА_5 у рахунок майбутніх платежів, сподіваючись на подальше укладення договору купівлі-продажу будинку на підставі попередньої домовленості. 
Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу майна у визначений законом спосіб між сторонами не укладався, оскільки розписку відповідача, якою вона стверджує про отримання від позивача коштів, не можна вважати договором. 
Усна угода між сторонами про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу не відповідає вимогам статей 635, 657 ЦК України, згідно з якими попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, якою для договорів купівлі-продажу нерухомого майна є письмова форма та нотаріальне посвідчення. 
Отже, сторони порушили вимоги щодо форми правочину, він не є укладеним, зобов'язання купівлі-продажу між сторонами не виникло, тому сума, сплачена на забезпечення виконання майбутнього зобов'язання згідно з вимогами частини другої статті 570 ЦК України, є авансом і повертається в тому розмірі, в якому вона надавалася.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції взяв до уваги докази, надані позивачем, чим порушив частину другу статті 303 ЦПК України 2004 року є безпідставними, оскільки апеляційний суд досліджує докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Із наданих позивачем доказів вбачається, що 25 квітня 2016 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, ОСОБА_3 звернулася до Теплицького РВ УМВС України із заявою про надання копії висновку від 30 вересня 2015 року для приєднання до матеріалів справи.
На звернення ОСОБА_3 Теплицький РВ УМВС України надав копії заяви ОСОБА_5 та висновку від 30 вересня 2015 року, які суд апеляційної інстанції дослідив відповідно до процесуального закону.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним рішення не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
При вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2016 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цього рішення.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання (дію) рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                                            А. О. Лесько 
 
                                                                                                            С.Ю. Мартєв 
 
В.В. Пророк 
 
С.П. Штелик